זיכרונות        -   	קוך משה

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

									תמלל ע"י יואב בוקשטיין
אורי: משה, משה קוך, אתה אחד מהותיקים בשרונה, אתה אחד מהמייסדים, אתה אחד מהנוטרים הראשונים כאן בגליל, אתה בטח יודע סיפורים וקורות חיים של אנשים אחרים שהיו בנוטרים והייתי רוצה שתספר לי על התקופה ההיא ובמיוחד הייתי רוצה שתספר על תקופת חייך מיום שבאת מחו"ל, מה עבר עלייך בארץ עד היום, בבקשה. היום ה-01.06.1989 אנחנו יושבים בביתו של משה ומקליטים את ההיסטוריה שלו. של שרונה.
משה: אני משה בן יצחק ושושה קוך. נולדתי בזמוש בפולין, בחורף ב-1910, אני יגיד לך בדיוק, בט"ו בשבט כבר יצאנו, בט"ו בשבט. האבא סיפר לי כך. האימא התקשה מאוד ללדת, אני הבכור בבית ושמונה ימים ארכה הלידה. המיילדת של אז לא היה לה כבר שום עצות ושום אמצעים לתת בשביל שהלידה תבוצע, בא אישה זקנה, נוצרייה באה אלינו, היא הייתה פעם שכנה שלנו, הייתה פעם שכנה שלנו שגרנו במקום אחר, היא שמעה את המקרה זה והיא באה ואומרת, תשמע, קח שני דליים ולך למעיין, תמלא אותם במים ותביא אותם מלאים ותשים אותם מתחת למיטה של האישה ולמחרת תהיה לידה. זה סיפור שמי ששומע אותו צוחק עליו ובכלל אנשים כמונו בטח ובטח. מה לא עושים זה כבר היה מצב מיואש, זה כבר היה בלתי נסבל, שמונה ימים. לקח האבא שני דליים והלך למעיין, זה היה מרחק של כמה קילומטרים, ופתח את הקרח, מילא מים קרים בדליים והלך עד הבית, הגיעה לדלת, להיכנס, יוצא הסבא שלי, האבא שלו ושואל אותו, יצחק מה זה? אז הוא לא עונה לו, היא אמרה אסור לדבר, הוא לא עונה לא, אז הוא עונה לו, אני אשפוך לך את המים אם לא תענה לי, במצב כזה, במילא כבר לא חשוב עם ישפוך או לא ישפוך, הוא יצטרך ללכת להביא שתי דליים חדשים. הוא אמר לו מה הוא עושה ומי אמר לא שיעשה אז ההוא אומר לו, טוב עכשיו לך תביא פעם שניה, אז היה כיבוד אב ברומו של עולם, כיבוד אב מי לא כיבד אז את האבא הזקן, וזהו. המים נשפכו ולקח שנית את הדליים והלך והביא מים, הוא התעייף מאוד מזה אבל הוא ביצע את זה ושם את המים מתחת למיטה. למחרת בבוקר אימא קיבלה צירי לידה קשים מאוד, קראו לרופא, קראו למיילדת, היא הייתה כל הזמן שמה, הרופא אמר, זהו זה לידה ונולדתי. 
אורי: בזכות המים?
משה: בזכות המים. זה סיפור הלידה, אח"כ גדלתי יפה. בבית היה פרנסה בשפע, אבא היה בן אדם עמיד, היה לו בית מסחר לרהטים והיה לו גם בית מלאכה לרפדות, היה לו מצב טוב מאוד, זה היה ברוסיה אז לפני המלחמה העולמית. הוא היה קשור עם פקידים גבוהים, עם פקידות בכלל, עם צבא והיה טוב. מכיוון שהוא היה עסוק בפרנסתו אז המשפחה, הסבא עליו השלום והדודות עזרו לגדל את הילד, והילד גדל עד שנתיים לא עמד על הרגליים, ככה פיטמו אותי, בגיל שנתיים התחלתי לעמוד והתחלתי ללכת, בינתיים נולד עוד ילד, הילד השני הוא כבר נולד כרגיל, בלי כאבים מיוחדים, כרגיל, לידה רגילה. יהושוע קרו לו. וגדלנו, פתאום לא יודעים מה שקרה, הילד חלה, היה בן שנתיים חלה במשהו והרופאים לא מצאו תרופה בשבילו והוא נפטר. אני הייתי קשור מאוד עם הילד הזה, עם האח הזה, סבלתי מזה נורא, אני זוכר, מוצאי שבת אחת ישבו ושיחקו קלפים אצלנו בבית, אני ככה הסתובבתי עצוב, חסר לי, הוא חסר לי, כמו שישבו כולם סביב השולחן, ניגשתי לאבא תפסתי ממנו את הקלפים, זרקתי לו את הקלפים בפנים וסטרתי לו סטירת לחי. האבא באותו הרגע רצה להגיב אז כל הידידים שישבו אתו אמרו יצחק, חס וחלילה. לא תיגע בו, לא תיגע בו לרע, הילד הוציא את הכעס שלו ואני אמרתי לו ___ איש טוב ואתה משחק קלפים      
אורי: עד היום זה משפיע עלייך. 
משה: משפיע, זה משפיע, בכלל בשנים האחרונות משפיע עליי הכל, אישתי ז"ל הייתה אומרת הוא בוכה על חתונה, הוא בוכה.. אני נחלשתי. ככה גדלנו, גדלתי ואח"כ באה אחות, זאת אומרת השלישית כבר במניין, אנחנו היינו חמישה ילדים בבית, בסוף היינו חמישה ילדים בבית, שלושה אחים ושתי אחיות. וככה עד 1914, הכל התנהל על מי מנוחות, חיים טובים והכל טוב ויפה. אני שכחתי להגיד שאבא שלי היה חסיד, זה ירשום לך?
אורי: תמשיך מה שאתה רוצה.
משה: זה כבר נכנס?
אורי: כן.
משה: היה חסיד, נסע לרבי, הוא היה נותן גמילות חסידים בסתר ואימא שלי הייתה מתעסקת עם תלמוד תורה, היא הייתה עוזרת לילדים מעוטי יכולת והכל, והייתה ידועה, סך הכל הייתה אישה ידועה. 1914 מלחמה פורצת, פה מחסן עצום עם רהיטים, הכל בבת אחת השתנה, מי צריך רהיטים במלחמה, במלחמה צריך לחם ולא לספר וליפות. אז נשאר הכל ככה תלוי באוויר, ואיפה לוקחים פרנסה? מכיוון שהוא היה יהודי עמיד והיה לו הרבה כסף, היו לו סיפרו לי ההורים שהיו לו ארבע עשר ארגזים מלאים עם כסף זה השטרות הרוסיות קראו לזה קונדשונדלטל, זה היה כסף גדול, רובלים, חודשיים הוא חי מהם, הם עזרו לאנשים לידידם, למשפחה, כולם יחד היו.זה היה בתחילת המלחמה ופה בינתיים הופיע הצבא האוסטרי זאת הייתה עיר מוחות וכל העם של הסגל הדיפלומטי וכל אלה אנשי הצבא הגבוהים היו אצלנו בעיר, הייתה עיר יפה, עיר ידועה. אנחנו גרנו בבית רחב, גדול, שישה חדרים, לא היה אז פתאום באה אחד ושואל אם הוא יכול פה להתאכסן, רק לילה, דוקטור אורכטל קראו לו, הוא היה צייר, דיבר גרמנית, ברור, אוסטרי, ואנחנו היהודים שלנו, מי אלו יהודים לא יודע ומי שכן, אז איכשהו באו בדברים וההורים הסכימו שהוא יבוא אלינו בערב, יבוא רק לישון, יוצא בבוקר וחוזר בערב, תמורת זה שהוא יגור, הוא יביא לנו פרודוקטים, ממש הקלה, מי חשב על.. יום אח בעיר הוא אומר לאבא שלי, שמע אדוני, אתה גר בדירה גדולה כזו, מה אכפץ לך אם תיתן לנו שני חדרים ואני יביא הנה עוד שלושה חברים, שניים, שניים נגור בחדר ואם אתם עם הגברת תסכים להגיש כוס תהי בערב אני יודע, אז על כוס תה לא הייתה הסכמה, אתה רוצה כוס תה, המטבח פתוח תבשל לך, תרתיח לך זה לא אכפת, אבל שירות אין, אין שירות. אח"כ התבררה הכוונה שלו, הוא קיבל זד בישבן, תסלח לי ועף, זהו זה גם לא אכפת. ככה זה לקח שלושה חודשים, הוא הביא את החברים, אחד היה מהנד כימי, הוא היה צייר ועוד שניים קצינים גבוהים, אני לא יודע מה ומי הם, הם גרו בשני החדרים. אם רצו לעשות להם תה, רצו לעשות ארוחת ערב, אסור להם, זה היה אסור להם, זה לא אכפת. ואנחנו גרנו בארבעת החדרים האחרים. כמעט שלא היינו נפגשים אתם, לפעמים בפרוזדור היו נפגשים, אימא הייתה נזהרת, היא הייתה אישה יפה מאוד, אני יראה לך, במקרה יש לי תמונה, הכוונה הייתה, האישה ואלה הדירה כי הם יכלו לגור עם כולם. היו כאלה הרבה שהתפשטו בעיר, היו כאלה שאנשים הסכימו והיו כאלה שלא רצו, אחרי שהם ראו שזה לא עולה בידם, רצונם, אז הם בעצמם התחילו לבלבל את המוח, אז אבא אמר, אדוני תארזו את הפקלח...
אורי: יאללה...
משה: תלכו, אין. חייתי בלעדיכם, אני עכשיו רוצה לחיות. ביום בעיר אחד בא אחד מהקבוצה הזו, מהאלה שהיו אצלנו, אחד שבכלל לא היה , הוא שמע ומציע לאבא שלי משהו מיוחד במינו. לעשות י"ש והוא אומר לו, מכיוון שהצבא האוסטרי מתמקם עכשיו בפולין והוא יהיה פה הרבה, הרבה שנים, המלחמה לו תיגמר כל כך מהר, צבא צריך י"ש  ואי, זה הכל ארוס והכל איננו, אני חמיקר, אני ילמד אותך לעשות י"ש אתה רק תמצא מקום ואני אתן לך רשיונות והכל ואתה תהיה אקספדיטור עד ריישה, זה בגליציה, עמוק בגליציה בפולין, זה נקרא ששוז.
אורי: מחוז.
משה: לא, עיר ריישה, ביידיש קוראים לה ריישה. הוא אמר, אני ישיג לך הכל, סוסים, עגלות, מכשירים והכל, אתה רק תן את המקום, אני יעבוד איתך בהתחלה ואתה תירש את זה, היה פחד נוראי, קודם כל היה פחד, מייודע מי הוא, מי יודע אם הוא לא מחפש קורבנות, תחת, מצד אחד ולחץ של פרנסה מצד שני. מכיוון שאבא שלי היה אדם מקובל בפקידות הגבוהה בעיר, אז היה לו קשר עם המשטרה. הוא ניגש לקצין העיר של המשטרה ואומר לו. פולקובסקי ומספר לו סוד על האוזן, מה שמציע לו, אז הוא אומר לו מה אתה מספר לי, אני לא יודע מה שהולך פה, אז הוא אומר אבל אני לא בתך העניינים, אני לא יודע, אני מציע לך שאם אתה יכול להסתלק מזה, תסתלק מזה כי ביום בהיר אחד מי יודע מה שיכול להיות, פה יהיו מסירות, יהיו הריגות וכל מיני דברים, רציחות, תסתלק מפה. בא האיש הזה ואבא אומר לו לא, הוא לא יכול, הוא מפחד, הוא לא רוצה ללכת נגד החוק וזהו הוא הלך, אחרי שבוע ימים הוא ישנו עוד פעם, הוא אומר, אני רואה בך דם מוכשר, אני חקרתי פה בסביבה כולם מכירים אותך בתור אדם ישר, אדם מוכשר בוא נעשה את זה על קטן ואח"כ עם אתה תסכים אז נרחיב את זה. מה אבא עשה, הוא אסף מאתיים יהודים, בני העיר ואמר להם, יהודים, ישנה אפשרות להתפרנס בכבוד , אבל המעשה הוא זה וזה, מה דעתכם, אז היו שהסתייגו והיו שקיבלו את זה. עם המסתייגים ועם המחייבים, אבא לקח על אחריותו שהוא מבצע את זה. והלך לקצין העיר פולוקובסקי ואמר אין לי ברירה, אני חייב לתת פרנסה למשפחה שלי וליהודים שמתים מרעב. ואני רוצה שאתה תעזור לי, אז פלקובסקי אומר לו מה אתה רוצה__ _יתלו אותי אז הוא אומר, אתה יודע מה, שאני ידע שאתה תעזור לי, אל תסתכל מה שנעשה ולא אכפת לך אם שמעת משהו, אתה לא שמעת, אבל אתה יודע הכל, אני אספר לך כל דבר ודבר, לא העלים ממך כלום, אתה תדע את הכל, אבל דע לך מה לעשות,  המפעל קם, חכרו מרתף והביאו צינורות של נחושת ודודים של נחושת והקימו את המפעל הזה כמו בית חרושת ממש. וזה היה על קטן, בהתחלה הוא היה מייצר מאה ליטר י"ש ליום, אח"כ אחרי שלושה חודשים, ארבע חודשים זה עבד על עשרות דודים והאיש הזה סיפק תחבורה, שלוש עגלות נסעו יום, יום הלוך וחזור מלא עם י"ש. ושמה היה כתובת למי שמסרו את זה והוא רק נתן את החתימה שלו וזהו. שנתיים העסק הזה עבד על כיף כיפאק..
אורי: כוולם נהנו. 
משה: כולם, המאתיים משפחות ובצבא במשטרה זה היה עסק מסונף מאוד כמו בית חרושת ממש, את המקום לא ידעו, ידעו שזה מתעסק במשהו אבל לא ידעו במה. המאתיים איש האלה השותפים כביכול, הם לקחו אותם בגלל זה שלא יהיו מסירות, שלא יהיו בעיות. אתה יודע בשכונה קטנה אתה רואה פתאום אדם חי בכבוד והולך, הילדים לבושים האישה זה מה יש פה מה הוא גונב? יש לו כל כך הרבה כסף. הרי הכסף הרוסי לא שווה כלום יש לו בנקים מאיפה יש לו והוא מתהלך עם כסף. פתאום קם יהודי אחד, שותף ואומר, אני מוסר את זה לממשלה, קרו לו מישה האן, מוישה מה זה? מה אתה הולך לעשות? השתגעת?! אני רוצה חמישים אחוז, אז אמרו לו מה אתה? מה חמישים אחוז, יש בזה אחוזים, כמה אתה רוצה 1000 מרק בחודש 2000 מרק בחודש מה אתה רוצה? אתה לא משקיע שום דבר! אתה מסתובב עם מקל ברחוב כל היום בפארק, אתה לא עושה כלום ואתה מקבל חי לירות ואתה לא עושה כלום מה יש? אני רוצה חמישים אחוז, אמרו לו אין פה, אנחנו לא יודעים אחוזים אנחנו שותפים כמוך בדיוק פעם בחודש הוא מקבל כסף הוא משלם לכל אחד ואחד, נותן משכורת בחינם, מה אתה רוצה. זה לא עזר שום דבר, אבא תפס אותו ושבר לו ת העצמות..
אורי: הוא היה בריא אבא?
משה: הוא לא היה גדול אבל היה חזק.
אורי: כמו הבן אה.
משה: יותר, אבא שלי היה חזק מאוד. והוא הלך למשטרה, למי הוא הלך, לפולקובסקי, פולקובסקי אמר, אני לא רוצה להתבטא מה ש]ולקובסקי אמר לו.
אורי: אתה יכול להתבטא.
משה: הוא אמר לו: יהודי מצורע לך לעזאזל. פולקובסקי בא לאבא ואומר לו, האן היה אצלי היום והוא מסר לי, מה לעשות? אז אבא אומר, זה לא טוב, הוא יראה שאתה לא פועל אז הוא ילך הלאה, הוא יגיד לדובלין ובדובלין ישב האד פוטר.
אורי: כן..
משה: וזה היה ככה, הוא נסע לדובלין והלשין בדובלין ובדובלין הודיעו לפולקובסקי, שמע, אתה לא יודע מה שאנחנו נעשה לך אתה חי מתחת לאף, יש יהודי בשם יזקוב שיש לו תעשיית י"ש ועוד כל מיני דברים שזה גם שמרים עושים מזה. אז הוא אורמ אנילא יודע אני רק שומע מכם עכשיו אז בדובלין ביקשו ממנו שהוא יערוך חיפוש והם אמרו לו שהם ישלחו לו אנשי מכס אפילו, אנשי מכס שהם יהיו הבודקים וכל זה. בא פולקובסקי לאבא ואומר לו תשמע קוך זה הולך פה ברצינות, תעשה מה שאתה יכול, אז החליטו לפרק את כל העסק הזה, להרוס את הכל. היה כבר חומר מוכן והכל, לשפוך את זה ולהתחיל לפזר לכל הרוחות. במשך יום ולילה העסק הזה היה מפורק ולא היה כלום, לא מצאו בורג לא מצאו, אז הוא הביא, פולקובסקי הוא הביא, הוא עשה סבר פנים כזה רציני ועשה פנים קשות מאוד, קילל אותו, גידף אותו והוא אורמ, פה יש משהו, אתה אומר, אתה יהודי כלב, אתה לא מוסר לי אתה יהודי כלב, אתה לא יודע מכלום? יש פה ריח של י"ש איפה זה? אתה לא אומר? חפשו, אני יודע אני. העיקר ה____ לא מצאו שום דבר אבל לקחו את אבא לבית הסוהר, רק בגלל הריח לקחו אותו לבית הסוהר. בבית הזוהר הוא ישב יום וחצי, זאת אומרת לילה ויום, למחרת בערב הוצאנו אותו בערבות ושמה היה אחת מבין אלה, מאנשי המכס גוי בשם קו. אני זוכר את הצחוק אבל את הקול והוא אומר לו אתה קוך, אתה יהודי או שאתה גוי? אז הוא אומר לו מה זה אני יהודי, אח שלי קוך והורם שלי קוך ויש דודים משפחה שלמה, אנחנו קוך, ואני ידיד המקום ומכירים אותי כאן, אני קוך. הוא אומר, תשמע, אתה רואה, אתה לא יודע, אתה יכול מחר ללכת על החבל, זה תלוי בי, אם אני הסכים בדיון, הלילה יהיה דיון, אם אני יסכים בדיון אז מחר בבוקר אתה תלוי במרכז העיר. כי כאן יש הפקרות בהכל, אם אני לא מסכים אז יהיה לך משפט ואתה יכול לקבל עד שלושה חודשים כי הבתי סוהר מלאים בפושעים ואין יהודי אחד לאחד בן אדם כמוך מה עשית מה לא עשית, מה יהיה אם תשב שלוש שנים, שלושה חודש, בסדר. אתה יודע למה שאני עושה את זה הוא אומר, אתה בשם קוך ואני בשם קוך אתה לפעמים לא מאותה משפחה של פרופסור קוך שהוא המציא את המקטרת נגד המחלה של העישון, אז אני בן דוד שלו, ואם אתה קוך אני לא מאמין לך שהמשפחה שלך שהראשונים הם לא צאצאים מהקוך הזה לכן תן את היד ולך הביתה.ואנחנו נפגש. אחרי כמה שבועות היה משפט, קיבל שלושה חודשים, רצו לתת לו דין יותר קשה אבל כאן הייתה התערבות של הפולקובסקי הזה, אולי גם של האיש הזה ורב העיר, אני יודע מה? ויצאו לשלושה חודשים, לקחו ישר מבית המשפט לבית הסוהר, ישב שישה שבועות בבית סוהר, חלה והעבירו לבית החולים, שמה הוא שכב איזה חודשיים והבריא וחזר הביתה. זה סיפור אחד, עכשיו המלחמה נמשכת, ההרג הולך, פתאום באה ידיעה שהמלחמה עוברת לאזור שלנו, לעיר שלנו. מה לעשות? האימא שלי, בת חובישו, שם שקט, שם לא מלחמה, פה נופלים הפגזים מכל הצדדים. ושמה שקט, אז הוא כותב לה חד האחים שלה, בואי קחי את הילדים ובואי אלינו. פה שקט, אנחנו נחיה כולנו יחד, ממה שאנחנו נתקיים אתם תתקיימו. זהו, מה עושים, אז האבא הספיק להעביר אותנו לחובישו והוא חזר לשמור על הרכוש שלא ישדדו, שלא יהרסו אני יודע. אנחנו נוסעים לחובישו, נסענו כמה ימים, סך הכל 40  קילומטר מזמוש לחובישו אז העגלה שבורה, פה סוס זה, זה היה שיירות שלמות, אנשים ברחו, אנשים הלכו והעיר התרוקנה, זמוש התרקונה. מה קורה? זמוש שקטה, חובישו באש, חובישו ממש בחזית, נהפכנו לפליטים, עשרה קילומטר אחרי חובישו היה שדה, היה כפר, קראו לזה: ינקיס, למה ינקיס, שמה היו מתיישבים גרמניים, ינס. אנחנו הגענו לינקיס האלה ושם היינו, הדודים, המשפחה, יהודים, המון יהודים הגיעו, מכל העולם, ושמה עמד צבא גרמני, הגרמנים אז בשנת 1916 18 היו יותר טובים ליהודים מאשר יהודי ליהודי. אורי, מה אני יגיד לך, שנתיים חיינו מהצבא הזה. הכל, מה שהם קיבלו אנחנו קיבלנו..
אורי: הם גירשו את אוסטרו הונגרים וכבשו את המקום ושלטו בכפרים האלה..
משה: כן, והם היו שמה והם החזיקו אותנו, לא רק אותנו, אלפי אנשים, אלפי אנשים, יהודים ונוצרים, מי שהיה פליט חי מהם, בגדים בחורף, בקיץ הכל נתנו. זה היה שנת 18..
אורי: היית בן שמונה?
משה: הייתי אז בן ארבע, אה סליחה בן שמונה. למדתי, היו יהודים, כל מיני מורים, מלמדים, למדתי את הכל בעל פה, לא היו ספרים, היו פה ושם ספר תורה, במשפחה שלנו הי ספר תורה אחד. ולא היה נייר, על מה לכתוב אבל בכל זאת לקחנו מהצבא דפים, למדנו כתבנו, להגיד לך שהייתי מלומד בגיל שמונה זה סתם לדבר. מגיל שמונה והלאה התחלתי ללמוד בבית ספר, סית ספר מסודר. בשנת 1918 אבא הביא אותנו חזרה וכאילו העולם מתחיל כבר לעבור למצב רגיל. 
אורי: ומי נשאר באזור שלכם ב-18. 
משה: הצבא הגרמני.
אורי: עוד גרמני? 
משה: הגרמני, עד שנת 19, בשנת 1919 הייתה מלחמה בין הפולנים לגרמנים והגרמנים הובסו, ברחו מפולין והצבא הגרמני כבש בחזרה את הארץ.
אורי: ופולניה קמה על רגליה. המדינה הפולנית.
משה: שוחררה. שנת 19 בפולין תוהו והוו על פניה. היו חבורות שודדים, אנשי צבא, היה פיטלורקה היה גרמני, היה פולני איך קראו לו שכחתי, היה האלר, שהיו חבורות צבא בלתי סדירים, הם היו חוליגנים, איפה שהם תופסים יהודי, הורגים אותו, עושים צרות צרורות, יהודי שהלך, יהודי עם זקן הם היו חותכים לו את הזקן עם העור. היה פעם תקרית לאבא שלי, שאני הלכתי אתו ביום שישי בערב להתפלל ואנחנו היינו צריכים לעבור איזה אזור ששמה היה חונה צבא, בצדדים של העיר, ושמה היה על פי רוב ההאלרציקים האלה. ניגש אליו אחד, תופס אותו בזקן והשני בא עם תער לחתול לו את הזה. הוא לא איבד את העשתונות, הוא נתן לו בומבה בפנים וההוא התהפך ואבא ברח ואני אחרי האבא וכך אבא ניצל כי אחרת מי יודע מה היו עושים לו. צרות צרורות הם עשו, הם היו אונסים, הם היו עושים צרות צרורות. למשל: עמדה אישה בחלון והסתכלה מה שנעשה ברחוב אז הוציא אקדח נתן לה כדור והאישה מתה במקום. ניגש ראש העיר בתלונה על המקרה זה אז הוא אומר, מה יש עוד יהודי אחד פחות. אתה מבין, זה היה חיי הפקר, היא אפשר היה לעשות שום דבר, שדדו חנויות, ככה זה לקח שנה תמימה. זנת 19. אני לא זוכר בדיוק באיזה שנים בדיוק הופיע פילוסצקי, הופיע פילוסוצקי זה כבר התחיל לשקוע כל הבלגן הזה וכל ההפקרות הזאת. הוא ייסד את הליגיון הפולני ואז היו כבר גיוסים, גם יהודים התגייסו והחיים התחילו לחזור למצב נורמלי. את פילוסוצקי רדפו, רצו להרג אותו, המתנגדים שלו, כי מה הי, הוא היה לאומני והאלה שרדפו אחריו הם היו הסוציאליסטים, הוא היה נציונל סוציאליסט ואלה לא יכלו להיפטר ממנו והחליטו להרוג אותו.הוא רץ, הוא התחבא, איפה שהיה ביום, היה בלילה, ביום בהיר אחד הוא נכנס לכפר ועבר על יד בית של  יהודי  איכר. נכנס אליו הביתה ואומר לו תשמע אני ליחסוצקי, שמעת עליי? ואומר לו, רודפים אותי, רוצים להרוג אותי. אולי את היכול להציל אותי ואם אתה תציל אותי אז יהיה לך טוב לך ולמשפחתך וליהודים שיחיו בפולין, יהודי שומע דבר כזה, לא יודע מה לעשות אז הוא אומר לו אתה יודע מה, יש לי איך להציל אותך עם ני יוכל. קח את הטלית, הוא נתן לו טלית, ואת התפילין ותלבש אותם וקח ספר ביד ותעמוד ותתפלל והיה ויבואו אז אתה קם הוא נתן לו חדר הוא החביא אותו בחדר, אז אתה לוקח את הטלית ואתה עומד עם התפילין ואתה מתפלל ואז יסתכלו שעומד פה יהודי בשביל מה ללכת ל.. הוא קיבל את העצה הזאת ונשאר אצל היהודי, הוא נתן לו שם איזה פינה והוא נתן לו את הטלית ואת התפילין ואת הסידור והוא תמיד היה מכון למקרה שמישהו בא. זה היה ככה, בבוקר דופקים בדלת, בא היהודי הולך ופותח, שואלים אותו, עבר פה מישהו, אתה פה מחביא את מישהו והוא שומע את כל מה שמדברים ודע לך שאנחנו מחפשים את פילשוצקי ואם הוא יבוא אלייך תחזיק אותו, אנחנו נהרוג אותו. הוא אומר, מה אני יודע אני עובד אדמה, חולב את הפרה, האישה שואלת, אני לא יודעת, לא ראיתי לא שמעתי אני לא יודעת    
הם רבו מספיק אבל הם עזבו את היהודי הזה את הבית והלכו עכשיו הוא ניצל ברגע הזה, מה עושים האלה, הוא רץ האלה פילושצקי רץ האלה עד שהוא הגיע לאיזה שהוא מקום ששם היו אנשי המפלגה שלו והוא ע"י זה הוא ניצל, עכשיו פילושצקי עומד להגשים את ההבטחה שלו. הוא הבטיח וקיים..
אורי: אתה מתרגש אה
משה: אני הכרתי את היהודי הזה, אני הכרתי אותו. היהודי הזה היה נכה על רגל, במלחמה הורידו לו רגל ואז הוא חזר הביתה וצולע , וכל זה היה באותה תקופה, אני הכרתי את היהודי הזה כשהוא בא לזמוס לרופא ובמקרה הוא היה מאותו החסידים של אבא שלי אז הוא התפלל באותו בית תפילה איפה שאבא לי. הוא בא ואני ראיתי אותו וממנו אני יודע את הסיפור האמיתי. אז הוא בא שלחו אליו משלחת ליהודי הזה ואמרו לו תשמע, אתה מוזמן לפילשוצקי והוא אמר, אני? לפילשוצקי, ראש הצבא הפולני, אני? כו! יש לך פה מרכבה בוא אתנו, האישה פחדה, מי יודע מה שיעשו לו, מי יודע אם נכון, הוא הגיע אליו ברעדה. ואז הוא נכנסלפילשוצקי עומד ורועד, פילשוצקי עומד בטרקלין בארמון כזה בורשה, אני הכרתי את הארמון הזה, אני אשפר לך אולי אח"כ. הוא אומר לו , אתה זכור אותי, הוא השתנה, עברו מספר שנים, אני משהו, אתה זוכר על פילשוצקי? אז הוא אומר לו אני זוכר. אתה זוכר את הסידור והתפילין שלך? כן. ואז הוא שואל אותו מה אתה רוצה, לפנייך הכל. מה שנותן אלוהים זה יש לי. אז הוא אומר לו אתה רוצה טראפיק, טראפיק זה נקרא אם יש לו רישיון לסיגרים לי"ש, אז הוא אומר אני לא זוכר, אני חקלאי. אז ההוא אומר לו אתה רוצה בחקלאות, כמה יש לך אדמה? אז הוא אורמ אני יודע, כמה יש לך אדמה? אז הוא אומר לו חמישים אקל, לא אקל איך זה נקרא בפולנית, לא דונם, אה, שניים וחצי זה דונם אבל אני לא זוכר את השם של המידה זאת. 
אורי: תיזכר אח"כ. 
משה: אז הוא אומר לו, כמה שיש לך אני יכפיל לך או מ שתאה ורצה, אתה רוצה יער, אתה רוצה לונקי, זאת אומרת שטחי מים טבעיים, איפה שטחי מרעה ומים וזה. אז הוא אומר, אני לא רוצה כלום, טוב לי שאתה חי ואנחנו נפגשים, עכשיו ברוך השם ותנהל את המדינה עד מאה ועשרים. אבל הוא בכל זאת פילשוצקי לא הסכים, הוא לא רוצה אבל פילשוצקי לא הסכים. אז מה הוא עשה, הוא שלח שליחים לכפר הזה וכל יהודי ויהודי שהיה שמה קיבל איזה הטבה כלכלית לכל החיים שלו, בנו להם בתים, עשו להם כבישים אני יודע מה, את הכפר הזה הו פיתח יפה וככה זה היה עד אני לא יודע. זה היה אני זוכר את הדברים כאילו שזה עכשיו קורה, וכל המעוראות האלה שעומדים לי לפני העיניים.
אורי: שניים וחצי מורג...
משה: דונם..
אורי: אז הוא רצה לתת לו עוד מאה.
משה: הוא רצה להכפיל לו, רצה לתת לו בלי גבול. הוא רצה לתת לו יערות, לכרות עצים לתעשייה ולצבא, הוא פשוט רצה לעשר אותו, הוא רצה לתת לו בלי גבול.
אורי: והיהודי לא רצה?!
משה: לא רצה, הוא אומר, אני חי לי  ריבונו של עולם כמה שנותן לי, יש לי רגל אחת מה אני יכול ומה אני זה. אז הוא מכיוון שהוא היה כזה והוא ראה שהיכולת שלון היא קטנה אז הוא עזר לאנשים, לאנשי הכפר הזה נתן להם כל מיני הטבות כל מיני דברים. הרכבת הייתה מגיעה אליהם, לאיזה כפר היה מגיע רכבת, הרכבת הייתה מגיעה לכפר, תחנת רכבת, אח"כ הכפר הזה התפתח ואח"כ באו הגויים והשתלטו עליהם, גירשו אותם מהאדמות והם התפזרו היהודים.
אורי: ואיפה פילשוצקי היה?
משה: כבר לא היה. זה אחריו, פילשוצקי היה שש שנים, משנת 1920עד 26, 26 לא 36 אבל הוא לא היה כבר באתו הכח ממה שהיה אחרי שנים שכמה ממשלה, ממשלה לא שלו, צבא לא היה שלו, בהתחלה, בשש השנים הראשונות הוא מלך, הוא היה כל יכול. 
אורי: עכשיו אתה בן עשר? 1920. עכשיו נחזור למשפחה שלך, אתם בכפר עדיין,.
משה: כן, אני, החיים חזרו למסלולם ואבא חזר לעסק שלו ואנחנו היינו כבר אז חמישה ילדים, שתי אחיות ושלושה אחים וחיי המשפחה היו על מי מנוחות. הכל טוב ויפה, פרנסה יפה. אבא הוא היה איש עסקים, הוא לא הסתפק רק עם רהיטים, היו לו הרבה מכירים, היו לו אנשים מכל השכבות שהציעו לו כל מיני עסקים, היו יהודים יערנים שהציעו לו שותפות ביערות רק בגלל הכושר שלו, רק בגלל זה שהוא מכיר חברה רחבה של פקידי ממשלה חורשים חרשתנים, הוא למשל שהוא עשה עסקה עם יער, לחרות עצי, אז הוא חשב, מה זה רק עצים רגילים, רק לוח רגיל, יש ממשלה והממשלה יכולה משהו  להעיף את הזה. מה למשל עדנים לרכבת, הוא פנה בעיר לאחד הפקידים הגבוהים הפולנים שמה בעיר והציע לו דבר כזה. אז הוא אומר אתה יודע מה, אני שופט, שופט בית המשפט, יש לי מכרים פה ושמה, תיגש לגנרל זה וזה והוא יגיד לך אם זה רעיון או לא. הוא עשה את זה, לא היה לו קשה להיפגש עם הגנרל הזה והגנרל הזה אמר לו, אתה באת לכתובת הנכונה ובאת בזמן הנכון, אנחנו צריכים עשרת אלפים עדנים. אנחנו בונים פס רכבת ליער זה וזה בשביל תמרונים קיצים ולהביא לשמה את כל הציוד הזה בדרכים שלנו זה קשה מאוד וזה יקר מאוד, ככה נעמיס אותם על הקרונות ונביא אותם לשמה ומשה נפרוק אותם ונעשה את התמרונים. אז אבא קנה את זה, שדבר כזה ישנו צריך לתת מתנהלגנרל כזה, הוא ידע איך להסתדר, הוא בא הביתה והוא מספר לנו את הסיפור הזה, אני כבר הבנתי, אני הייתי כבר בן 12. כן זה היה שנת הבר מצווה שלי, אאיזה בר מצווה לי היה, מחורבן. והוא מספר לנו את זה, אנחנו בבית שמחים, אבא עושה עסקים טובים, העיקר הוא נפגש עם השותף שלו, הם היו שלושה שותפים, שניים היו ביער, בעלי המקצוע ואחד סוחר ואבא התלווה אל העסק הזה, הוא לא ידע, הוא לא הבין בזה רק מכיוון שהיה לו קשרים אתה רואה. הוא מספר לשותף שלו, לידיד שלו מנדל, מנדל, מנדל שוורץ, אני כבר לא זוכר אבל מנדל אני זוכר, הוא אומר לו מנדל, (פולנית) וההוא עונה זה טוב בסדר. 
אורי: זאת אומר, זה חצי יער צריך להוריד.
משה: אז אבא אמר לו את כל היער. אז הוא אורמ לו בסדר, מי מה מו, אז הוא מספר לו את כל הסיפור אז הוא ואמר בוא נשתה לחיים, ביום חמישי בערב באים השותפים השנים, אלה שיושבים ביער כל השבוע מיום ראשון בבוקר עד מוצאי יום חמישי, ביום חמישי בערב מתקיים התשלום של הפועלים, של המובילים, של כל אלה שעסוקים בעסק הזה. פה מוכן הכסף, השותפים שנמצאים כאן בעיר קובעים להם ומספר להם את הסיפור הזה. ששון ושמחה, היער הזה מלא, אנחנו לא ידענו כל כך הרבה ועשו עסק אחרי עסק, עסק אחרי עסק.
אורי: העיקר, קדימה. 
משה: זה היה משהו טוב. עד שנת 1926 שהלך כמו שאומרים על חמאה, הכל היה טוב ויפה, שנת 26 פורץ משבר כלכלי בפולין וכל העסק הזה נהפך, אין יערות, אין רהיטים, אין מסחר, יש התאבדויות ליהודים, הכפרה בלשון ה.. אם קורה משהו, אם זה טוב היהודי אשם, אם זה לא טוב היהודי אשם. התחילה אנטישמיות, אנטישמיות בצורה מאוד קשה היהודי לא היו רגילים לזה, היו יהודים היו מאורים הכל החיים, בחיי המסחר והתעשייה ובהכל ופה פתאום... זה לקח מספר שנים, מספר שנים עד שהמצב הכלכלי, שהייתה מהפכה בפולין ולאט, לאט המצב השתנה אבל זה לא היה זה.
אורי: ואתה כבר בחור בן?
משה: ואני כבר אז בן 16, שנת 26.
אורי: אין לך מגע לא עם ציונות לא עם שום דבר.
משה: מה? מה? 
אורי: אין לך מגע עם ציונים
משה: חכה, פה מתחיל הציונות, בסוף 25, בא הרב קוק, מירושלים לערוך מגבית בשביל האוניברסיטה העברית שעומדת לקום. הוא היה יהודי נחמד, היה יהודי יפה, כל העיר הפועלים, הקומוניסטים, לא הציונים, החסידים, האנטי ציונים, הציונים, כולם באו לשמוע אותו מדבר. הוא נאם בבית כנסת הגדול, הבית כנסת הגדול הכיל איזה 2000 מקומות ישיבה. חוץ מזה למעלה על החומות איזה שלוש חומות, זה היה משהו מפואר, מאוד עתיק ומפואר. ובחצר לא יכלו להיכנס אנשים והוא נואם. אימי הייתה אישה עשירה , הייתה לבושה בידיים אתה יודע, שרשראות זהב ופה .
אורי: וטבעות.
משה: שעון זהב, טבעות והתחילו לזרוק עליו, כל אחד ואחד התחיל לזרוק עליו את הזהב לכיוון הבמה. איפה שהוא עמד, זרקו עליו את הזהב והכל. הגברים, כל אחד שעון זהב בפרט האנשים העמידים והציונים ניגשו ושמו. העיקר אספו באותו ערב ארגז או שני ארגזים עם זהב והעבירו את זה לירושלים, הרב קוקו דאג לזה שזה יעבור בסדר. אז מתחילה הפרשה של הציונות. אני על פרשת דרכים.
משה: ההורים לא היו ציונים עד אז.
משה:  ההורים אנטי ציונים, החסידים בפולין, בתקופה הזו ובתקופה יותר מאוחרת, כל החסידים התנגדו לציון ולארץ ישראל. ארץ ישראל פושעים ארץ ישראל תפדה רק ע"י המשיח ואין מה לבוא, אין מה לבוא, הקונסול ישנו, שיהיה הוא יחכה לנו. ואני אז על פרשת דרכים, אני לומד, אני לומד בישיבה מתקדמת, המנהל הוא רב, המורים, רבנים, אסור לדבר, אס מלהזכיר את המילה ציונות, אם למשל רצינו למחרת לדבר על ההרצאה הזו של הרב קוק, פושע, מה אתה מזכיר את האדם הזה. הוא רב אבל הוא לא שומר מצוות אם הוא נוסע לדבר על הקמת אוניברסיטה, הוא צריך לבר על ישיבות, הקמת ישיבות ולא אוניברסיטה, העיקר פסלו, אלה שהתנגדו פסלו. ובעיר התחילו לאט, לאט, בסתר אותם השכבות שהיו, קראו לזה, אלה שהיו בנים טובים כן, אלה התחילו עם הציונות. אלה התחילו לייסד חוגים, אבל מה בעיר הייתה תנועה של השומר הצעיר, תנועת השומר הצעיר הייתה אז תנועה ספורטיבית, זה לא היה משהו מפלגתי, זה היה, ידעו שזה לאומי אבל אין לזה שום פוליטיקה אין לזה שום קו פוליטי ולשומר הצעיר היו הולכים בני טובים. ב-1927 יוצא לא"י השליח הראשון בזמוש חבר השומר הצעיר עולה לא"י, איך קראו לו, שכחתי, שכחתי, והוא הולך לקיבוץ, לבית אלפא, ווינר, קראו לו ויינר, והוא מתיישב ונעשה חבר קיבוץ בית אלפא. הוא כותב מכתבים לתנועה, לשומר הצעיר, מכתבי געגועים ומכתבי התפעלות שזה השפיע על הנוער הזה שהסתובב, לא היה לו שום מחשבה פוליטית, לא הייתה לו שום דרך פוליטית, הסתובבו הלכו לקן, שרו בערב שירי מולדת. והלכו הביתה. בשנת 28..
אורי: ואתה עוד לא בשומר הצעיר.
משה: ואני עוד לא בשומר הצעיר. אבל אני נמצא איך אומרים, קרוב לתנועה הציונית, שלחו אותי להוריד את הקופסאות הכחולות, אני יודע הלכנו לכל מיני מגביות לערוך, אני לא חבר אבל אני סימפטי, ב-28 בא שליח, בא שליח מטעם התנועה הציונית, להרצות על הקיבוץ בא"י ועל תנועת העבודה בא"י ואני הולך, לא מספר לאבא, לא כלום.אני הולך לאסיפה הזו, אני לא זוכר באיזה אולם זה היה, באיזה אולם קולנוע והלכנו, הלכנו, אני ועוד חבר אחד שהיה בגילי שלמדנו יחד והחלטנו שאנחנו הולכים, הלבוש שלנו היה של הברסלב....
אורי: עם פאות וכובע..
משה: עם פאות ולא כובע קפלוש זה קראו ביידיש שיטל, זה היה כובע מיחד עם מצחיה קטנה. 
אורי: קסקט קטן כזה. 
משה: כובע שחור כזה ומצחייה קטנה, ופאות. אז באו לשמה כל מיני, כל מיני שכבות באו לשם ושמעו אותו איך שהוא סיפר על הייסוד של הליגה, איך קראו לזה, קמפיין ועל קופת חולים ועל כל המוסדות האלה ההסתדרותיים שישנם והוא סיפר על אוניברסיטה שנבנית וכל זה. וצריכים כוחות, כוחות צעירים בשביל לכבוש את הארץ, חברון כמה יהודים גרים בחברון, בת"א כך וכך, חיפה כך וכך, אז היו מעט ישובים וזהו. ואני אומר לארלה לחבר שלי, אלרה, מה יהיה בכפותה(פולני) אתה כבר זורק את הכפותה, אתה כבר בטוח שאתה ציוני שאתה הולך בדרכים האלה, מה ההורים מה אתה תזרוק את כל זה, את מה שאתה עשית עד עכשיו, ואתה תלך אליהם, אתה כבר משלים עם זה, אומר לו ארלה, אני גמרתי עם הכפותה.
אורי: אתה מתרגש אה.
משה: אני זוכר את התקופה הזו ואני מדבר אתך וזה עומד לפניי הכל. אני גמרתי, הוא לא, הוא המשיך ללמוד, הוא הגיע ל לרב והוא היה רב. מה עושים? אי אפשר להמשיך לחיות בבית חיים בלתי לגלים. אתה לא יכול להגיד לאבא, אבא אני היום לא הולך להתפלל, אני מוכרח להיפגש עם הילדים, מה זה? מה זה אתה לא יכול ללכת להתפלל? למה אתה נפגש,? עם מי אתה נפגש, מה? פעם, פעמים עד שקיבלתי סטירת לחי מצלצלת ואומר לי גוי, לך, זה השפיע עליי אבל אני לא נרתעתי, אני באתי הביתה לאימא בוכה חזק ואומר לה, אימא אני נוסע לא"י מה, פישר, אתה נוסע לא"י מה רע לך פה? מה יש? בשביל מה אנחנו גידלנו אותך? בשביל מה אנחנו הבאנו אותך לעולם? שתלך שם עם הנחשים הערבים?! מה מו מה? לא הכירו את זה, לא הבינו את זה? זה בא בפתאומית, אימא את בוכה, אני בוכה, כולנו בוכים, אבא כועס, כולנו כועסים, זה יעבור, אני נוסע לא"י ואז היא שואלת אותי, איפה תיקח כסף? מאיפה תחיה, אתם תשלחו לי, איזה חוצפה? אתם שלחו לי, אנחנו נעבוד כאן בשבילך שמה בא"י  לבזבז כסף, אתה רוצה לנסוע לא"י לטיול, כך כסף לטיול אבל אתה חוזר, אתה תהיה פה אתנו, אנחנו נפתח את העסקים, אתה תקבל חנות, תתחתן וככה תהיה כמו כולנו. ואני בשלי, ואני אומר, אני נוסע לא"י כולי לא ידעתי, לא הייתי בטוח וכל זה מה שדיברתי, היו לי רעיונות, אני רציתי לעלות ארצה לא רציתי לעשות שום דבר בחו"ל, לא רציתי להתמחות במסחר, בעבודה, שום דבר, דבר ראשון הגשמה עצמית, דיברו כל כך הרבה על הגשמה עצמית שזה עבר את האוזניים. ב-1929 היו מאורעות בא"י שלמה קפלנסקי שולח כל קורא לכל יהודי בגולה אשר הוא לכל ההורים לכל האנשים וכל היהודים, בואו בהמוניכם לגאול את אדמת השפע, את חרפת א"י. אני אז בן 18 ואני אומר לאבא, זאת תהיה הזדמנות, עליה המונית, כל החברה נוסעים, ניסע יחד.
אורי: מהעיר שלכם נוסעים עוד אנשים. 
משה: בטח, היו הרבה, קודם כל מהשומר הצעיר נרשמו לנסוע הרבה, כל אלה היו מעל שמונה עשרה ושלא היו זקוקים לאישור ההורים. אני הייתי זקוק לאישור ההורים ולא נתנו לי אישור אז נשארתי בבית אלה שהיו כבר מעל שמונה עשרה הלכו לעירייה, רשמו את עצמם וביקשו דרכון, נתנו דרכונים כמה שאתה רוצה. לא אהבו את היהודים כל כך, לא היה אכפת להם שכל היהודים ילכו. ואז התרוקן הנוער הציוני ואז הרבה, הרבה נוער נסע ארצה. רכבות שלמות היינו מלווים מהפרובינציה, מזמוש, היינו מלווים רק מתי שהייתה עליה. קומץ קטן בני גילי נשאר בבית, אח"כ שמענו כל מה שקרה בחברון, היינו מקבלים עיתונים מא"י, דבר, היינו מקבלים את הארץ, היינו מקבלים עיתונים וחוברות שונות וכל זה. טוב, שמונה עשר, אנחנו עוברים את המשבר קשה מאוד, ולא התאוששנו, חששנו אבא ירד מהנכסים, ירד מהנכסים, אין, מה הסיבה, לא רק המשברים שפקדו במשך מספר השנים האלה. הייתה התארגנות אנטי-יהודית, גלויה מכל התנועה הפולנית, תנועת נוער הפולניות וכל מיני תנועות פלוניות והם היו תולים מודעות מדביקים מודעות, אל תקנה אצל יהודי, תמוך בתוצרת הארץ(פולין) היהודי הוא קרציה. כאלה כרזות היו. עח ידו נפתחה חנות רהיטים של כל ארגון הנגרים הפולנים והתנועה. כל אחד שרצה להיכנס אלינו, משכו אותו הצידה, פחדו להיכנס לחנות, עם נכנס אז היה גם יוצא ואז מקבל מכות. העיקר הגענו למצב כזה שלא יכולנו למכור כלום 
החלטנו לעבור לורשה, חיסלנו את העסק, מכרנו את כל מה שהיה ועברנו לורשה, אבא כבר לא, באותן הכוחות, הוא כבר לא מסוגל למה שהוא היה מסוגל בשנים הקודמות ואנחנו יושבים, אנחנו זאת אומרת האחים והאחיות יושבים וחושבים לעשות, צריך לעזור לאבא, אני לצערי הוצאתי את עצמי מהכלל. אני לא בא בחשבון בשום דבר, צר לי מאוד, אני הבכור בבית, אני נהניתי יותר מכם, הכל אבל אני לא פה במקום, אם אני אכנס פה לעניינים במקום אז אני לא אעלה ארצה. אני כבר בן 19 שנה הולכת, שנה באה, שנה הולכת אני בן 21, אי הולך לצבא. 
אורי: פולני?
משה: פולני! ואז היו צריכים שנתיים להיות הצבא. עכשיו, אני נולדתי בשנת 10, כל הניירות וכל התעודות שהיו בעירייה של כל האוכלוסייה נשרף במלחמה. לא הייתה לי תעודת לידה, לא ידעו שום דבר, אני רשום בעירייה, אני רשם במשטרה, אני רשום בכל המוסדות המקובלים אבל מצוין שנתון לא ידוע, עכשיו, איך אני אדע שאני צריך להתייצב בצבא, יצא חוק שכל מי שהתעודה שלו נשרפה במלחמה, לא באשמתו, מתייצב להערכה, כלומר יעריכו, אז מה נקרא הערכה ואם היה אחד כמוני אז נתנו לי שנתיים קודם, יותר מבוגר, ואם היה צנוע קטנציק, אז הוא היה בן 20 נתנו לו בן 19 אני יודע  או בן 2. העיקר היה לי מזל, אני בן 19 מתקבל בתור 21 הרווחתי שנתיים. בגיל 19 אני מתגייס, היה לי טוב מאוד בצבא, היה לי טוב מאוד בבא, לא רק טוב אלא טוב מאוד, בפורמט שלי, שאני הייתי לא היו יהודים, לא היו יהודים, כמה שהצבא הפולני היה ליברלי ודמוקרטי, היה אנטישמיות יפה מאוד, גדולה מאוד אבל מוסתרת. אני כשהתייצבתי כבר           
ב___ בכדי לקבל את היחידה, אומר לי גנרל אחד שהוא מקבל את החיילי מה אתה,איזה דת יש לך? יהודי או נוצרי? אז אני אומר לו יהודי אז הוא קם ואומר,(פולני) הוא אומר לי דם כלב, אתה יהודי, זה לא יכול להיות, אז אני אומר לו, (פולנית) זה דת משה, אז הוא אומר לי, מה לעשות, שלחו אותי לפורמט של ה___ זה היה טנקים, בטנקים לא היו יהודים, רק גוי. יושבת שמה פמליה שלמה של קצינים, רופאים וזה אז הוא קורה לרופא.
אורי: ואתה הייתי שלומפ 
משה: שקלתי מאה ועשרה קילו ולצבא קיבלו מ-48 עד 80, 80 זה כבר  היה על הסף, כבד מדי, 48,55,60 אילו היו המשקלים המקובלים, אז הוא שאול אותו מה עושים עם הטנק הזה, אז הוא אומר לו, לקבל אותו, אז הוא אומר לו ג'יד(יהודי) אז הוא אומר אז מה? לקבל אותו. נכנסתי לעסק, התקבלתי. אתה יודע 
אורי: אם פאות?
משה: לא, כבר לא היה פאות, כבר היה, ברגע שאמרתי בבית, אני גמרתי, אני הולך אז התחלתי, הייתי כבר אחר לגמרי, הייתי הולך בלי כובע, עם בגדים קצרים, בבית התנהגתי יפה, הפסקתי ללכת עם אבא להתפלל, אבא סבל מזה מאוד אבל זה לא היה כבר זה.  התותחים שהיו קשורים לטנקים, היום אני לא מכיר את התותח, אני לא יודע, היה לו לוח, אני לא יודע איך קוראים לזה, לוח כוונת או לוח ספרות. היו צריכים, קודם כל על כל טנק היה מובל ע"י שני זוגות סוסים, שני רוכבים על כל זוג ישב רוכב ועל הטנק ישבו שלושה. הטנקיסטים.
אורי: אז הטנק אין לו מנוע?
משה: זה התותח, התותח. היה זה היה טנק ועל התותח ישבו שלושה. אלה שהניעו, אלה שירו, עכשיו כשבאנו לאימונים לקחו את היהודי הזה כמוני ומסבירים לו את הפעולה של התותח. לוקחים שני גויים ומסבירים להם את הפעולה של התותח, איך מפעילים ומה לגשת וכל זה, כל הפעולה של התותח. היהודי תפס את זה בשיעור הראשון, זה לא סתם ככה, בשיעור הראשון היה הכל נהיר לי והכל היה.. ואת השיעור הזה, את האימון הזה מעביר קפטן והדרגות היותר נמוכות, הסגן, הסמל וכל זה אלה מסתובבים סביב כל הפמליה הזאת, כי זה לא אחד יש פה, פלוגה ויש שני החברים שהשפה שלהם והם שחייבים לקבל ולהבין את זה, כן. אני ידעתי פולנית טוב מאוד. בצבא לא חשבו אותי יהודי, אמרו לי שאני משחק, אני לא יהודי, אני לא רוצה להיות בצבא אז אני אומר שאני יהודי, העיקר, שני החברים שלי לא הבינו את השיעור ופונים אליי שאני יסביר להם את החומר ואני מסביר להם את החומר ואני לא יודע, לא מרגיש שמקשיבים, שמקשיבים, חיילים אחרים הקשיבו, למחרת בא השיעור השני אז אומרים לכל אחד ואחד שיחזור על זה מה שנלמד אתמול ושאנחנו נתקדם הלאה באימונים. לוקחים אחד החברים שלי ואומרים לו, דבר, אז הוא ממתחיל, לא יודע, אורמים לשני, דבר, הוא כבר קצת יותר טוב, אומרים לי, דבר, אני מרצה לו את ההרצאה כמו שהוא דיבר כמו שהוא אמר, הקפטן הזה היה אנטישמי רשע, היטלר לא יכל היה להרוג אותי, למצוץ את דמי היה עושה ואומר לי שלוחי(שמע) אתה רוצה להיות בצבא הזה? אני אומר לו למה לא?! אני בחרתי את הצבא, שלחו אותי להנה אז אני פה, ישלחו אותי למקום אחר אז אני הלך למקום אחר, לא ישלחו אותי אז אני לא הלך, לבי לא חשוב אני התגייסתי אני מגויס. אני אומר לו לאן שישלחו אותי, ישלחו אותי, אני ימליץ, אני ימליץ לשלוח אותך לבית ספר צבאי, לאקדמיה צבאית אתה לא יכול כי אתה יהודי אבל לבית ספר צבאי אני ימליץ לפני ההקולקובניק(?). שתצא לבית ספר לשלושה חודשים ותבוא אינסטרוקטור(מדריך) תבוא מדריך, לפקודתך אדוני אתה הקפיטן. הוא לא עשה כלום, מרוב רוגז, מרוב כעס, ראשית: למה אני נמצא בצבא הזה? שני: למה יהודי מבין והאיש שלו לא מבין ואז אני עשיתי לי חשבון אישי שלי. אני קונה לי שונאים, אני קונה לי שונאים, אני נמצא יחיד יהודי אחד בין מאה ועשרים גויים, הם יכולים להתארגן, לשים לי קוץ על הראש ולגמור אותי קצת לרדת, קצת לרדת, אבל מה אני אשם? שאני מבין את החומר והוא שואל שאלה ואני עונה לו לעניין, מה אני אשם?  אני דברתי עם הקפיטן הזה ואני אמרתי לו את המצב שלי ואת ההרגשה שלי ואני ביקשתי אותו שיעביר אותי מהיחידה הזאת, אמרתי לו קודם כל תתפטר מיהודי, שנית יהיה לך יותר נוח, אתה תהיה רק בין האנשים שלך. לא, זה לא ילך לך. אני פחדתי שהוא יוזם משהו ואין לי פה עם מי לדבר מילה. אני מתהלך עם מחשבות, יש לי מצב רוח ואני לא יודע מה לעשות, אני בריא כמו שור, אני לא מפחד מאף אחד,מישהו ינסה לדקור אותי עם סכין אני ישבור לו את העצמות, הוא לא יגיע אליי, ירצה לשים לי קוץ אני... אני לא מפחד, המיטה שלי שאני ישנתי היא הייתה למעלה, זה היה גם כן קצת יתרון, כי למטה זה קל להגיע למעלה כבר צריך לטפס ואז אני מרגיש וזה. זה היה הכל מחושב באותו הזה.. עד שביום בהיר אחד ניגש אליי המ"כ שלי __ מעיר העתיקה בורשה, קפל טרפ, הוא אומר לי קוך(בפולנית) קוך, בוא לטייל, בוא לטיל, אז אני אומר לו טוב בוא נלך. אז ככה, הנשק האישי, הרובה היה נקי, הכדורים היו נקיים, הכל היה במקום, אני יכול להרשות לעצמי ללכת והיה. הלכנו לטייל והוא אומר לי שמע, במקדה הראשית אתה נושא סדר היום, הם לא יודעים מה לעשות אתך, אתה מעוניין לעבור ליחידה אחרת? אז אני אומר לו את התשובה, אני פחדתי לדבר אתו גם כן אולי שמה עושים איזה.. אז אני אומר לו אני חייל, לאן שישלחו אותי אני הולך, ואז מה אתה שואל אותי אתה יכול משהו לעזור לי? תן לי עצה, במקום אחר יהיה יותר טוב, שמע אני פה בולט בצבא, טכני קשה כזה, מה יהיה במקום אחר, הוא אומר לי אתה צודק, אז יהיה שמה הנושא קוך אז מה יהיה. אז הוא אומר אתה יודע מה, אתה צודק, אין מה לדבר אתך, אתה מבחינה חוקית מאה אחוז, מבחינה משמעתית מאתיים אחוז, יש להם בעיה שהם יפתרו, שהגנרל יפתור את הבעיה ואז הוא אומר, אני אישית חושב, אולי כדאי לך לעבור לספרת, שמה הוא אומר הצבא טכני קשה, בניית גשרים ואז כל אחד ואחד הוא זובל את הסבל שלו, סוחב את המשא שלו וכל זה אז..
אורי: חיל הנדסה בקיצור..
משה: כן אז לא יהיה כל כך טריגות(?) וכל זה ההימורים הימורים ובנוסף לזה יש שם גם יהודים אז מה זה יהיה לך ידידים ויהיה לך עם מי לדבר. אמרתי לו שאני מקבל את ההצעה ואני מוכן מחר לעבור אני מוכן. מחר בבוקר במסדר בוקר כולנו עומדים בשורה עם הנשק לביקורת והכל, בא הגנרל רכוב על סוס והג'יטנט(?) מחזיק לו את הסוס והוא מקבל את המסדר וקורא לי החוצה מהשורה. יוצא החוצה ניגש אליו מצביע, בפקודת יום זו וזו, החייל האמיץ עובר ליחידה אחרת ואני מקווה שהוא יהיה שווא רצון והוא אומר לי, אני מקווה שאנחנו תראה, אל תכעס אליי זה יותר טוב בשבילך. הצבעה, נותן לי את היד, גנרל נותן יד לטוראי עוד לפני השבועה. ואני לוקח את הפקל(?) ומעבירים אותי לפיירמן(?) ואני בא לי שמה, מחכה לי קבלת פנים, בדיוק בצהרים אני נכנסתי אמרו לי בוא לאכול, אני אכלתי פי שלוש אני ביקשתי, אני אוכל הרבה אחרת אני ארד מהכוחות, אני מוציא הרבה מרץ אני מוכרח לקבל מנה כפולה, הטבחים צחקו, קח כמה שאתה רוצה, פה לא חסר אוכל. ניגש אליי הפלוטונוביץ, זה הסמל, אומר לי בוא למשרד, באתי למשרד מסרתי לו את הפרטים ונתן לי מיטה דווקא הייתי שווא רצון כי לא פעם קורה שחייל משתין ואז אני הייתי שקט, למעלה זה טוב לי, ואני מתחיל פה להתאמן, להתאמן פה, נתנו לי יהודים, קבוצה של יהודים, שמה היו לי שני גויים ופה היו לי ארבע יהודים בסך הכל היינו שבעה יהודים בכל הפלוגה, אז אנחנ היינו חמישה יהודים, זאת אומרת, טירונים, שבועיים לפני השבועה ושמה היו שני יהודים שכבר היו במחזור הקודם, אלה היו ותיקים ואנחנו היינו זה. אז קודם כל אמרתי ליהודים דבר אחד, רבותיי, אתם יודעים את הסיבה למה העבירו אותי להנה, אני לא רוצה להתבלט וגם שכל אחד ואחד עם השכל שלו וההבנה שלו ודבר אחד תדעו, פה זה צבא וצבא פולני ששנוא עלייך ואתה שנוא אליהם והם מחפשים אותך בכל פינה ופינה. דבר אחד אני מבקש מכם, תעשו את הדברים מה שצריך, בנאמנות, כי זה יקבע לכם את הגורל בצבא. אחד היה בחור ישיבה, הוא מסכן, בכה, לא היה לו כוח, נתנו קורה להרים, הוא היה קצת יותר נמוך ממני ואלה השלושה היו גבוהים גם כן, בחורים עם כוח. מה עושים אתו? מה עושים אתו? אז אני אומר לו, חנן, יוחנן, אתה תהיה בקצה, אני בקצה אחד ואתה בקצה השני. תשמע כשיגידו פקודה להרים את הקורה, תרים אתה לפני, כי מדוע? אם אני מרים אז הכובד עובר אלייך, ככה הכובד שלי יישאר אצלי, איך הוא אומר לי, שתי הידיים אתה הולך בקצה, תפוס את הקורה ותרים אותה. והשלושה האלה שעומדים בטווח יתנו דחיפה ואז זה יהיה. אוי מוישלה, (פולני) ואנחנו ככה התאמנו והחוליה הזו הייתה בדר גמור,למופת. הגויים הפסיקו לצחק על היהודים הזה ואנחנו התאמנו והיה מאה אחוז. עכשיו, יהודי כמוני, השפה שמורה בפה טוב, מבין את העניינים, מבצע מחינצ הכוח, מבצע את הכל טוב, זה לא ייתכן שלא תהיה לו דרגה, קיבלתי דרגה,  אחרי חצי שנה קיבלתי כף שלישי והייתי מה שנקרא פלוטונורה ואז לא עשיתי את כל העבודות האלה, לא הרמתי קורות, לא רצתי כמו אחרים, שנה וחצי, שנה וחמישה חודשיים עשיתי חיים משוגעים, פקודות אימונים וזהו. והגויים היו חברים שלי הכי טובים מה שרק יכול להיות.
אורי: ואז באיזה גיל אתה? 
שמה: 20, 20. היה לי, הייתה לי תקרית אחת בצבא שאני יכולתי לסבול מזה אבל מכיוון שידעתי איך להסתדר, אני מוכרח פה לציין. מעגל, עומד חיילים עומדים, חיילים עומדים עם ידיים אחורנית ומשחקים בחגורה, מי שתופס את החגורה יוצא מהמעגל, מרביץ עם החגורה, עד שמישהו תופס לא את החגורה והוא צריך להיזהר שלא להיתפס עד שהוא מספיק לכל אחד ואחד, וה-next, הבא, שוב פעם. מה היה לי, החבר, הידיד שלי מקבל את החגורה והוא לא עושה שום דבר יותר, עם האבזם אסור היה להכות, הוא סובב את החגורה עם האבזם ונתן לי פליק בגב. אני הספקתי מכיוון שלא הייתי חכם כזה ולא זה, מכיוון שזה אבזם אז הוא נתפס לי בחגורה שלי אז אני תפסתי לו את החגורה ורדפתי אחריו ונתתי לו עם האבזם בראש והוא שכב, גם וזה, מהומה, מהומה, חברים שלי יהודי מפחדים, מה יהיה? יהרגו אותנו! אל תפחדו. בא הסדרן ושואל מה קרה פה, אז אומרים לו יהודי, יהודי, אני ניגשתי ואני אמרתי כך וכך היה וכך, וכך עשיתי, מגיע לי מאסר, קח אותי, אם יש לי משפט בבקשה, זה היה ככה. אני לא אשם, אני רציתי, זה לא הפקר, אתה חייל אתה צריך להתנהג כמו שצריך, אתה לא צריך להרביץ עם אבזמים. הוא לא ידע מה לעשות, הוא השתיק את הרעש הזה והפסיק עפ המשחק הזה והלכנו לאימונים, בערב מסדר ערב, בא הקפיטן, מספר סיפור כזה וכזה. נכון כל מה שהיה והוא אומר לי, זאת אומרת הוא אומר למסדר עליי. הוא הגיב נכונה, יש פקודה מפורשת לא עם האבזם להכות והוא עומד קשוב, חבוש בראש, למה אתה הכאת אותו עם האבזם? ולמה לא היה לך שכל לברוח? הוא תפס אותך, נתן לך מכה והוא הצליח, בפעם השנייה תדע איך להתנהג, ויצאתי חופשי. החברה שלי פחדו פחד מוות אבל זה עבר מהר, למה? אני אומר לך למה, בגלל שהכוח שלי הלך קדימה. שמה בצבא הזה מי שהיה לו כוח, זה היה המנצח. זה היה. טוב גמרנו עם הצבא, שנתיים, בן 21..
אורי: 1931?
משה: 1931. אני על פרשת דרכים, זאת אומרת, לא שאני על פרשת דרכים שאני החלטתי אחרת, לא, אני על פרשת דרכים מה לעשות? איך לעלות? ע"י הכשרה! או ע"י סטרטיפיקט, סטרטיפיקט לא היה לי כסף והייתי צריך לחכות הרבה זמן ע"י התנועה, אמרתי אני אצא להכשרה, נרשמתי להכשרה, יצאתי להכשרה.  פרשה, הגעתי לעיירה הקטנה הזו שקוראים לה שביסלוץ, אני ועוד שני חברים, עיירה קטנה, תחנת רכבת שמורידה את הנוסעים וממשיכה לנסוע ופה יש עשרה קילומטר מהתחנה עד למקום המגורים של הקיבוץ, של ההכשרה, יש עגלונים שמסיעים את הנוסעים, החברה קמו לעבודה, היו כאלה שעבדו על יד התחנת רכבת הזו במסוריה של עצים ואז..
אורי: מנסרה.
משה: מנסרה. ואז הם צריכים להגיע למקום לעבודה בשבע, ויש להם עשרה קילומטר ללכת, לקיבוץ אין משהו לתת לך לנסוע, אז עשרה קילומטר לשמה עד שזה, עד שזה, מגיעים בדיוק בשבע לעבודה. טוב, החברה הלכו לעבודה ואנחנו נשארנו עם החברה באותו היום, זה היה יום שישי, למחרת יום הכיפורים, החברה נשארה בשביל לבשל לחברים את האוכל ואנחנו שתינו משהו ושכבנו לנוח. ערב שבת גשום, פתאום בא רץ משלת מהעבודה, אולי הבחורים יכולים לבוא לעזור, אנחנו חוטבים עצים ואנחנו לא חוטבי עצים, זה קשה לנו אז מי שיבוא לעזור אז זה ילך יותר. ערב שבת, השעה 12 אחרי אחת, אכלנו משהו והלכנו לעזור, השלישי היה לו משהו עם הרגל אז הוא נשאר. שיפשף את הרגל אני יודע?! טוב, אנחנו באים לשמה, כל העיירה, כל הנוער, לא האוכלוסייה של ה.. כל הנוער של העיירה, עומד בחצר הזאת ורואים אך שהחלוצים חוטבים עצים, זה בשבילם היה סנסציה.
אורי: יהודים.
משה: כן, יהודים בחורים מהבית וזה, מה איך להחזיק גרזן, להחזיק מסור, לחתוך את העצים. נו מה אני עושה, אז שמה היה אחד שהוא קיבל יבלות על היד, היה לו קשה להחזיק את הידית של הגרזן ולחתך את העץ, הוא קצת ידע, הוא היה כבר כמה חודשים בהכשרה, הוא ידע ונותנים לי את הגרזן לחתוך את העצים. אתה ראית פעם בחיים לחתוך עצים? אני ראיתי פעם. אצלנו בישלו בעצים, חיממו את הבית בעצים אבל מה אני, לא ידעתי לא היה לי כל מושג. עכשיו , כל דבר יש תורה, אם אני רוצה לחתוך את העץ כמו שצריך בלי להשקיע כל אז תשים אותו על הצד של החתך החדש, אם אתה שם אותו שהחתך החדש למעלה אתה נותן מכה עם הגרזן, זה מתפקע. זאתי תורה, ואני את התורה הזו לא ידעתי ואני את העץ הזה ואני נותן מכה והגרזן קופץ לי חזרה, נותן מכה והגרזן קופץ לי חזרה, חשבתי, מה אני לא יוכל להכניס את הגרזן, נותן מכה, הגרזן נשבר ועושה לי סלטה. ואני לא יודע מה לעשות, התביישתי מעצמי, ובין הנוער הזה עומדת ילדה ומסתכלת עליי, היו הרבה בנות שמה שהסתכלו, הם היו מתנועת השומר הצעיר ואני שמתי לב שהיא באופן מיוחד מסתכלת עליי. אורי משהו צבט פה איתי בינתיים עם העצים נתנו לי במקום לחתוך את העצים, לסדר את העצים, להכניס את העצים לתוך המחסן שמסדרים, גשם אז אני עבדתי בזה. עד שגמרנו כולנו, גמרנו את העבודה, כבר היה דמדומים, ערב שבת, אנשים כבר הלכו להתפלל ואנחנו הלכנו הביתה. ערב שבת, הראשונה בהכשרה, החברה אלה שעבדו במנסרות ואלה שעבדו ב____ כבבר היו בבית, עובדים שמונה שעות, אנחנו גם כן עובדים כה, אבל פה זה קבלנות אנחנו לא יודעים.. למחרת, ביום ראשון הלכנו לחתוך עצים, כבר חתכתי. בשבת בבוקר קמנו מאוחר, בשבץ הרי זה שבת אז לא עובדים, אכלנו ארוחת בוקר, מתחילה הרצאה, שיחה על הקבוצה, על כל מיני, ענייני הדיומא, החברה באים, היה אצלם נהג בעיירה שבת מידי שבת הם באים לעונג שבת. אז יושבים ומשוחחים ושרים, מדברים הגברת שלי.....
אורי: עברית ידעת כבר?
משה: קצת, קצת, לא כל כך אבל קצת, אנחנו ה___ לא ידענו עברית, רק בהכשרה היינו קוראים יותר עברית ואז היינו מדברים בינינו, דרך אגב, העברית שלנו לא הייתה עברית מדוברת ישראלית, אלא יותר ספרדים אם או ואה. 
אורי: זה היה עבריס.
משה: עבריס כן. בתוך החבורה הזו, בתוך הנוער הזה, הילדה הזו.
אורי: הגיעו אליכם להכשרה.  
משה: הגיעו אלינו מהעיירה, כן, ואנחנו ישבנו ככה על המיטה, זה הייתה מיטה אחת בשביל כולם, לבחורות לחוד, בחדר אחר ולגברים בחדר אחר אבל זה היה כמו פלטה אחת, מזרונים, מזרונים אבל פלטה. יושבים ומדברים, הגברת מתקרבת אליי, מתקרבת, מתקרבת ומתקרב, אני רואה שהיא מתקרבת אז אני יורד מהמיטה הזו וניגש אליה, אז אנחנו יצאנו החוצה ודיברנו, ושוחחנו כל מיני דברים.
אורי: בת כמה היא הייתה?
משה: היא הייתה בת 14, היא בשש שנים יותר צעירה ממני, חמש שנים? ואז טוב, לא דיברנו תכלס, דיברנו שיחה ראשונה אבל נשאר משהו. כל השבוע עובדים, אני עבדתי במנסרה יומיים, עבדתי פה, איפה שרק שלחו אותנו לעבוד. יום אחד עבדתי בבורסקאות, מה הייתה העבודה שלנו בבורסקאות אנשי ההכשרה, העור שעושים ממנו, סוליות או עור עליון לנעליים, מגפיים וכל זה עובר תהליך של עיבוד. דבר ראשון מכניסים אותו בחבית גדולה כזו עם חומר, זה נקרא אקסטרק החומר הזה ומסובבים את החבית הזו, את המיכל הזה, מיכל גדול, מיכל עצום, מסובבים את זה לאט, לאט, זה 24 שעות ביממה כמה ימים בצורה שכזו עד שהשיער של העור מתרכך ויורד, אח"כ מוציאים את זה מהמיכל הזה. ישנם המון.

משה: תגיד את האמת אורי, היו לך מראיינים כאלה כל כך הרבה זמן? 
אורי: לא, יותר זמן! תמשיך.
משה: יש לך סבלנות. על זה עובדים משמרות, שלוש משמרות ביממה, כל זוג עובד על מיכל כזה שמונה שעות במשמרות. אני מסתכל, זה צריך לעבוד לאט, אני מסתכל ככה מהצד ואני רואה שהיא מציצה, טוב חייכנו ואי אפשר פה לעמוד ולהסתכל ולראות וזה, טוב הלכה. בשבת שוב פעם, למה אני צריך כל כך הרבה קול, בשבת שוב פעם, נפגשנו, זו כבר הייתה שיחה יותר קורבה, יותר ידידותית. וככה נמשכו המגעים שלנו כל עוד שהייתי בהכשרה באותה עיירה, שמה הייתי שלושה חודשים בעיירה הזו, אני עזבתי את ההכשרה כי הסתכסכתי עם חברה שהייתה שמה בהכשרה, לא יכולתי להמשיך את ההכשרה ועזבתי את ההכשרה ועזבתי הביתה. פה אני במצב מאוד לא נעים, אני עזבתי את ההכשרה מרצוי הטוב, שמה כעסו עליי וכתבו למרכז החלוץ בורשה על זה שאני עזבתי אתה הכשרה בגלל אי התאמה חברתית בין האנשים, אני מקבל את המכתב הזהלסניף, המרכז החקלאי העביר את המכתב הזה למזכירות של החלות בורשה. ערב אחד אנחנו מתאספים שמה בחוג על הרצאה, באים מהמזכירות וקוראים לי, אני לא ידעתי מה, לא ידעתי שיש דבר כזה ואומרים לי תשמע, למה עזבת את ההכשרה? פה עומדים אנשים ומדפקים ומחפשים את ההכשרה ואנחנו בקושי, בקושי מצאנו מקומות ואתה בא ואתה עושה דבר כזה. איזה כתם זה על הסניף שלנו. אז אני סיפרתי את הסיפור שלי והלכו עם זה אל המרכז החקלאי, אל מרכז החלוץ, בא מרכז הסנים למרכז החלוץ ומספר את הסיפור שלי, את הגרסה שלי אז הם אמרו לו הוא צודק, הוא צודק, הוא צודק, אם ככה הוא לא יפסיד את התור לשו להכשרה, אנחנו נמצא לו מקום טוב להכשרה. אחרי כמה חודשים אני מקבל הזמנה ממרכז החלוץ, אישית, ואומרים לי תשמע, אנחנו מארגנים עכשיו עשרה בחורים מהסניף שלך מורשה, שני בחורים ילכו אתך מהחוג שלך ושמונה יהיו מכל מיני חוגים, מכיוון שאתה כבר התנסתה בהכשרה ואתה כבר יודע יחסים, חברים, יחסים אישיים בהכשרה וזה יש הרבה, תהיה אתה המדריך שלהם, וממך יש בקשה שתהיה בסדר. אני אומר מה אתם רוצים, מה אני לא בסדר, בסדר. טוב, יצאנו לוילנה בוילנה ההכשרה. וילנה זה היה עיר, עיר, זה לא בישלוץ(עיירה) של חמש מאות משפחות יהודים. וילנה זה  שמונים אלף יהודים ובוילנה יש תנועות יש סניפים גדולים,יש מפלגות, יש ובאים אלינו כל ערב ואנחנו מתווכחים ומשוחחים ומדברים לאו דווקא אם אותו החוג המסוים המצומצם שהיינו שמה בהכשרה 12 עשר חברים,פה היינו מאה ושישים חברים בהכשרה, בנים ובנות, והיו כל מיני, מכל מיני מקומות, כל מיני.....
אורי: רעיונות ודעות...
משה: כל מיני שכבות, שכבות אנשים, תנועות העבודה בעצמם פועלים, לא פועלים, סוחרים בני סוחרים כל מיני וזה הכל התערבב. למשל איתי מורשה באו שני חברים שההורים שלהם יהלומנים והם ידעו מה זה פטיש כמו שאני יודע מה זה אווירון, הם לא ידעו, לא ראו בחיים שום דבר, יהלומן. הבחורים האלה היו נהדרים, עבדו טוב , יחס חברי מצוין והיה מצוין. עכשיו המצב שאנחנו באנו לוילנה בהכשרה היה בכי רע, והכי רע זה לא מילה, מצב קטסטרופלי, מבחינת הבריאות, מבחינת הניקיון, מבחינת הסדר בחיים והכל. ארבע חדרים, מאה ושישים איש, ארבעים איש בחדר, היה מטבח נוסף לזה, חדר אוכל ומתפרה, מחסן, הבתים האלה, הבית הזה שאנחנו גרנו בו, הקיבוץ גר בו, זה בתים של הרון הירש שהוא פעם הקים למען הפועלים האלה, אנשים שלא יכולים, מיעוטי יכולת, שהם לא משלמים שכר דירה וכל זה, היו שם, לנו נתנו את אחד הקומות האלה. כל בית היה ארבע קומות אנחנו היינו בקומה השנייה. אבל זה לא הספיק, אני, אנחנו באנו, אנשים התגוללו על הרצפה, לא היום מיטות, מה עושים?! שוב פעם אני מציין את עצמי, התחלתי להתבלט, חיפשתי נגר, שאלתי אם בין החברים יש נגר, כן! יש נגר. באתי למזכיר הקבוצה, של הקיבוץ של ההכשרה ואמרתי לו זלמן, זלמן צ'יקוצינסקי(?) זלמן, המצב הזה, סביר אצלך, אתה סובל את זה, במזכירות על השולחן ישנים, במטבח ישנים במתפרה ישנים, אתה מקבל את זה והיו שתי חברות שהיו מתות בורשה ממחלת הריות(?), התקררו, שכבו על הרצפה, מה יהיה, מה אתה רוצה, תימוני, בוילנה, בהכשרה כל מי שבא לא מזמן קראו לו תימוני, תימוני, אז מה אתה רוצה תימוני? אמרתי לו יפה מאוד, מה אניח רוצה?! אני רוצה לא לישון על הרצפה, אני רוצה 20 מיטות בכל חדר, אני רוצה שמחר תלך למחסני עצים ותיקח את העצים ותיקח את פייכל, (הוא היה החבר פה בכינרת, אח"כ הם עברו לכינרת לצד השני.) קח אותו ואני אעזור לו לעבוד ולהקים את המיטות ואם אתה לא רוצה אותי, אתה רוצה אותי לעבודה אחרת אני מסכים, קח עובד אחר, כל מי שלא יהיה כדי לעזור לו להחזיק את העצים וכל זה והוא יעמיד את המיטות, תוך חודש ימים יעבדו על כל המיטות. ואני מדבר עם הבחור הזה עם הנגר, תשמע זה צריך להיעשות מהר, אז הוא אומר לי, אני יחידי, אז אני נתתי לו עצה, הלכתי לזלמן, ואמרתי לו זלמן, תזמין במרכז החלוץ שני נגרים להכשרה, מהסניפים של העיירות, יבואו הבחורים האלה ויעבדו שלושה נגרים יעבדו יומם ולילה ואז המיטות יקומו תוך חודש ימים. זה מצוין, זה טוב מאוד, הזמינו במרכז החלוץ שלושה נגרים, שניים היו מסביבות וילנה ואחד היה מסביבות ביילסטוק, באנו שלושה נגרים להכשרה והתחילו לעבוד והעמידו מיטות, תיקנו את החלונות, ישבו בלי זכוכיות, חורף, אני באתי באוקטובר שמה בוילנה באוקטובר דליפות וזה נכנס רוחות וגשמים, תיקנו את החלונות, עשו חלונות חדשים, הכניסו זגוגיות, החדרים אטומים, יש מיטות. עכשיו מזרונים, הלכו לקנות קש והביאו והכל היה בסדר. שקים המתפרה תפרה, קנינו בד עשינו מזרונים והכל היה בסדר,. יש מיטות, יש שולחנות, יש ספסלים, לא עומדים ואוכלים ככה. ואני הולך לעבודה, אני עובד, במה אני עובד, בכל מה שלא יהיה, התחלתי בעצים, במנסרות, פה ושם עובד. יום אחד לא הייתי חולה ויום אחד לא ישבתי חוסר עבדוה, איתי הייתה קבוצת עבודה שאנחנו הרכבנו את עצמנו לעבודה בלי להכיר אחד את השני, היה עוד ורשאי אחד שהוא אח"כ עבר בנמל בתל-אביב ואחרי כיבוש הנמל הוא המשיך לעבוד בנמל בתל-אביב והגיע לפנסיה ואני לא יודע היום מה המצב שלו, אברהם מיירוביץ, הוא היה כוח עבודה, רצון עבודה, לא היה כל כך בריא וחזק כמה שהרצון שלו היה. אח"כ היו מזבינקה, מפה משם מעירות בסביבה. הרכבנו שנים עשר אנשים לעבודה, ומה אנחנו לא עשינו, כל העבודות האלה שאנחנו עשינו היו החברים שהיו בהכשרה קודם, עבדו ושלחו הביתה, עבדו ושלחו הביתה, לא יכלו לבצע את העבודה, לא נחו מספיק, היו רעבים, אי אפשר לתת לאדם את האפשרות למנוחה מינימלית ולהזנה מינימלית,  הבחורות לא ידעו לבשל עד שבאה אחת מתו"ת (?), ממשרד הבריאות והיא לימדה כמה בחורת לבשל ואז אכלו כמה ש... האוכל היה והיה הכל בסדר. עכשיו, סמרטוטים, היה מתפרה, מץפרה עם בחורות שלא ידעו לתפור, הייתה אחת שידעה לתפור אז היא עשתה תלאי על תלאי מזה. מה היה? אתה הכרת את שלום קוריצקי מטבריה?
אורי: שלמה קוראקין.
משה: שלמה קוריצקי הזה נסע עם המלתחה שלי ארצה. אני באתי לקיבוץ עם בגדים טובים, בגדים רגילים, הייתה לי פרווה קצרה, וחליפה ובגדי עבודה ובגדי זה והכל היה בסדר, סדינים הכל. שלמה צריך לעלות ארצה ואבא שלו תפרן ואין לו מה לתת אפילו לא המינימום שצריך לתת, דמי עזיבות או משהו. זה כבר שילם המרכז החלוץ, שלמקה, איך אתה עולה? אז הוא אומר ל, תן לי את הבגדים אז יהיה לי עם מה לעלות. אז אמרתי לו, קח, לא הייתה בעיה, ואז באו מדריכות והדריכו, שלוש בחורות ועבדו והם ישבו כל הזמן ועבדו על תיקונים ועבדו, כי לה היה בלאי עצום, החברה קרעו את הבגדים בעבודה, לא ידעו איך הבגד. ואז עד שכבר למדו לעבוד כבר היו צריכים ללכת לעלות ארצה. אז המתפרה הזאת עבדה קבועה שלוש בנת ישבו ותיקנו. אחת מביניהן הייתה מסביר סיריקין היא הייתה הבוסית, היא הייתה בחורה חלוצה והיא הייתה עובדת בנאמנות והייתה מתקנת את הדברים לא סתם ככה, אלא טוב, היו כאלה שעבדו ושמו לבן על שחור, שחור על צהוב, לא היא התאימה את הצבעים פחות או יותר שלא נראה כמו שנוררים יוצאים לעבודה וכל זה. זה אתה לא יודע כמה שזה... אני הלכתי עם פרווה קצרה שמישהו אני לא יודע, פה היה חום, אז המתקנת שמה טלאי של סדין על הגב. סירקין ראתה את זה ואמרה, משוגעת קודם כל זה פרווה, שנית איפה אתה שמה, זה פרווה שחורה, את שמה טלאי של סדין לבן מה את עושה? אז היא קרעה את הטלאי והתאימה איזה פרוונית שהיה לה שמה. טוב, זה היה בהכשרה, חטיבת עצים ובמזכירות לא עבדתי בוילנה, עבדתי במנסה אצל גרשטר, זה היה עבודה קשה העיקר שאחרי שלוש עשרה חודש, חוץ משבתות וחגים שנתנו לי באופן מיוחד לנוח, משום שזה היה עבודה קשה, הקבוצה שלנו עבדה קשה מאוד ואז אחרי שלוש עשרה חודש קיבלנו אישור לעלייה. זאת אומרת 32, זה היה ביננואר 1933 אושרתי לעלייה, ואני חזר הביתה מאושר לעליה. אני בא הביתה ומוסר להורים, לאחים, קינדרלך, אני מתכונן לעליה. אני מתכונן, אני מתכונן לעליה. יכול מאוד להיות שאני יעלה בעד כמה חודשים אם הכל יהיה בסדר, אם הסטקטיפיקאטים יגיעו כפי המקובל אז אני בדצמבר שלושים וארבע.
אורי: דצמבר 33?!
משה: אני מדבר על אמצע השנה של 33. חצי שנה להתכונן ולזה והגיעו הסטרטיפיקטים ועד שחילקו אותם ועד שזה, זה הולך טוב כן אז אני חיכיתי כמה חודשים יותר לפי הנכון לו הייתי מקבל את הסטרטיפיקט לפי היישוב בעלייה הייתי צריך לעלות בסוף שלושים ושלוש וככה עליתי בסוף 34.
אורי: ומה עשית בינתיים?
משה: בינתיים, כלום. 
אורי: אכל ושתית...
משה: אכלתי ושתיתי את האבא. אבא החזיק אותי. כי ככה מה היה, עבודה לא יכולתי לקבל בלי להיות חבר באיגוד מקצועי, איזה עבודה אני יכולתי לעשות, אין לי שום מקצוע.
אורי: ואבא הסכים?
משה: ואבא הסכים. הוא לא מדבר מילה, לי היה לא נעים, לי היה קשה לתת כמה רובלים בער ליציאה בערב, ללכת לקולנוע עם החברה וכל זה והיו הרבה חברים שגם כן עזרו לי ככה בין החברים, התגלגלתי מפה לשם והחברה שלי גם כן היינו הולכים לקולנוע אז היא הייתה משלמת בעד הכרטיס, גם כן עברנו את השנה כמו שאומרים כך. שנה, עשרה חודשים, עשרה חודשים ואז אני מתקרב ל-24, דצמבר, ינואר אני יודע, זה קרוב ל-24, לא קרוב ל-24. בינתיים שהייתי בהכשרה והילדה שאני הייתי אתה בקשר עזבה את העיירה, את הבית, היא התייתמה מהאימא שלה ולה היו שני אחים ואחות בורשה שעבדו אז הם לקחו, הביאו אותה לורשה והם היו יחד. והיא עבדה אצל רוקח אחד בשם וולט, בשם וולט, היו לו שתי בנות, היא גידלה להם את הבנות, זאת הייתה העבודה שלה ובזה היא החזיקה את עצמה. אח"כ היא עברה למשפחה, שוולט הילדות שלו עברו לבית הספר אז היא עברה למשפחה ושמה במשפחה קודם כל היו יחד. אני בהכשרה התכתבנו, אח"כ כשגמרתי את ההכשרה ובאתי הביתה ואז התחלנו לדבר תכלס, תראי זאת אישתי שהייתה עליה השלום. ותראי אני עולה ארצה. אולי את תסכימי לבוא איתי? אז הא אומרת לי, תראה, הייתי בהחלט, הייתי בהחלט מצטרפת אבל יש התנגדות גדולה בבית, אני בת 17, מה למהר, אני צריכה לעלות ארצה כבר? אתה יודע מה, תעלה ארצה ואנחנו נשמור על קשר ואני מבטיחה לך שלא אבגוד בך. אתה יכול להאמין לי בכל מילה שאני אומרת לך. האמנתי לה, האמנתי לה ואני הייתי נאמן לה. פה בארץ כן עליתי ופה בארץ....
אורי: באיזה שנה עלית?
משה: הגעתי ב-07.01.1934 יום ראשון של ינואר שלושים וארבע, חיפה..
אורי: דרך איפה נסעת? איך הגעת?
משה: דרך תורכיה, דרך זה..
אורי: איסטנבול, קיבלת..
משה: באתי קוסטנזה דרך נפולי הגענו, נסענו באונייה פולניה, זאת האונייה המפורסמת של פולין, זאת היתה אוניה..
אורי: מי נתן כסף לכרטיס?
משה: קיבלתי סטרטיפיקט בלי כסף מההכשרה אבל כל ההוצאות שהיו, הרכבת והכל זה היה על חשבון הסטרטיפיקט, על חשבון הסוכנות היהודית של חשבון הממשלה האנגלית, הם נתנו סטרטיפיקטים, הם נתנו גם הלוואות לסוכנות אני יודע? והם גם מימנו את ההוצאות, לקחתי איתי מהבית כמה זהובים, אתה יודע בדרך, באנו לנמל חיפה...
אורי: איך ראית את הארץ כשבאת?
משה: חכה, עוד לא ראיתי את הארץ, כי אני בחיפה עוד בנמל. 
אורי: אבל מהים איך ראית?
משה: מהים ראינו את חיפה את ההר, אנחנו לא יכולנו לעזוב את המעקה של האונייה, אנחנו עמדנו על המעקה למעלה של האונייה וראינו שכשהאונייה הגיעה לרציף וראינו את חיפה, את האור של חיפה שמחה וששון. יופי, אני בגדתי בתנועה החלוצית, אני הייתי צריך לכת מההכשרה לקיבוץ, לשם זה נותנים אץ הסטרטיפיקט, א' מפני שאתה בהכשרה, אתה מכשיר את עצמך לחיי חברה, לחיי קומונה, לחיי עבודה כן, ואתה ממשיך את החיים האלה בארץ, אתה מגשים, הם מאמינים לך שמה שאתה אומר זה יבוצע. מגיעים לרשום, לחתום את הפספורט, יושב שמה שליח של התנועה הקיבוצית, הוא היה חבר תל יוסף, עובדיה, אץ השם השני שכחתי, והוא מסתכל עליי ואומר, משה לאיזה צד אתה הולך. היה לי קשה, היה לי קשה, קשה מאוד להגיד. אנחנו היינו שלושה חברים שהחלטנו על האונייה לא לכת לקיבוץ והיתר שהיו מאתיים וחמישים חלוצים הלכו לקיבוץ.
אורי: למה הוא התכוון כשהוא אמר לאיזה צד אתה רוצה ללכת?
משה: אם אני הולך לצד הקיבוץ או אם אני הולך לצד אחר, כי אלה שהולכים מחוץ למסגרת הקיבוצית הם נפלטים. אז אני, היה איתי אחד שבטאי גוז'ינסקי ואתה השלישי שכחתי את שמו, שבטאי היה ברעננה ואני אח"כ בהרצליה והשלישי אני לא זוכר לאיפה, אני בכלל לא ראיתי אותו. אני שואל אותו, עובדיה למה אתה שואל? אז הוא אומר לי, יש לי הרגשה לא טובה. אז אני אומר לו, צדקת ואז נתתי לו את היד ואומר לי ככה: עלה והצלח, חבל לי מאוד עלייך, אתה כוח, אבל החלטת, עלה והצלח, השני שבטאי עמד מאחורי, הוא בכלל הסתובב והלך. נתן לנו אישור של העלייה, של הסוכנות, ניגשנו, כל אחד קיבל חצי לירה, אז נתנו חצי לירה ומיטה חלוצית עם מזרון, זה היה התשלום שלך שקיבלת. 
אורי: זה מה שהיה?
משה: זה מה שהיה לי, קיבלתי חצי לירה, מיטה ומזרון וזהו. ואז אתה צריך להחליט לאן אתה הולך, אז אתה נשאר בעיר או שאתה הולך למושבה או משהו. מכיוון ששבטאי החבר הזה, היה לו דוד ברעננה, הוא היה פרדסן, אבל הדוד הזה היה באמריקה ופה היה לו מנהל עבודה ושבטאי בנה הרבה מאוד על הדוד הזה, על הפרדסן הזה. אני לא בניתי עם אף אחד, מה שהיה, יהיה, חוסר עבודה לא חוסר עבודה, אני באתי ארצה. אני באת לקבל את כל תנאי ה.. כמו שהם. בלילה לקח אותנו אוטו של הסוכנות לרעננה, העמיסו את המיטות, אנחנו היינו אוטו מלא נוסעים, היו עוד שלא הלכו מזה, מקבוצות אחרות כן, ואז הגענו בערב לרעננה, הורידו אותנו ונשארנו ככה, אז אני נכנסתי עם שבטאי, שלושתנו נכנסנו עם שבטאי לדוד שלו ושמה ישנו את הלילה ולמחרת בבוקר, אור חדש על ציון תאיר. אני יוצא לטייל, לראות את המושבה, רחוב אחד, רעננה הייתה, הרחוב של רעננה, לא היה יותר ארוך מהרחוב של יבנאל אז, לא היה יותר ארוך. בשני הצדדים, צד אחד היה שמה איזה צריפון של מטבח הפועלים וצד השני היו שמה חנויות קטנות וזהו, זה היה הכל, קטן, קטן. אני הולך ככה לאורך, אני מגיע ורואה שלט מספרה ושם שהוא מוכר לי, אני ככה מסתכל, הספר בא לקראתי ואומר לי שלום מוישה, שלום מוישה. (מתי הגעת בפולנית) אז אני אומר לו הלילה הוא לפני כמה חודשים סך הכל, הוא ספר, פתח לו מספרה, יש לו פרנסה, ספר אחד על כל רעננה, יש לו מספיק. טוב, אז הוא אומר לי, אתה רוצה להיות ברעננה, אני רוצה להיות באותו המקום שיש פרנסה, לא אכפת לי איפה, אני לא קבעתי לי מקום זה או מקום זה. אתה יודע הוא אומר לי, פייברלה, הוא מזכיר הלשכה, פייברלה? חבר טוב, טוב שלי מקטנותי, גדלנו יחד, סבלנו יחד. משפחה טובה מאוד, אלף, אלף. אני שומע את זה אז אני אומר לו , איפה אני יכול להשיג אותו? אז הוא אומר, הוא פועל קבוע בפרדס, בערב הוא פותח את הלשכה ומקבל את החברים ואז אתה תבוא אליו, הוא יראה אותך הוא לא יעזוב אותך.  וככה זה היה, אנחנו אח"כ הלכנו חזרה לשבטאי ויצאנו פה ושמה, אח"כ מהחצי לירה הזו נשאר לי 47 גרוש כי הלכתי לאכול צהרים, אכלתי צהרים במטבח הפועלים, שלושה גרוש, יפה מאוד, צהרים טוב מאוד ושבע באמת שבע. בערב אני הולך ללישכה, אני בא ללישכה פייבלך רואה אותי דרך החלון, הוא נותן קפיצה ומחבק אותי, משה, מתי באת? אז אני אומר לו, אתמול בערב. אתה ידעת שאני ברעננה? אז אני אומר לו לא, לא ידעתי, אז הוא אומר, איפה היית? מה היית? אמרתי לו שאני הייתי אצל פולובסקי קרוב שלו. טוב, עברתי את הלילה. הוא אומר, איפה המיטה? איפה אתה? אמרתי לו אצל פובלובסקי, בוא, שאיר את החברה, השאיר את הפועלים שעבדו להירשם, קודם כל בוא ניקח את המיטה ואת המזרון ואת הפקלח(?) ונביא ללישכה, אחרי שנגמור את העבודה אתה בא אליי ואנחנו נגור יחד. מה שתחליט, תחליט אח"כ קודם כל יש לך איפה לישון. ואז יש לי כבר עם מי להחליף מילה, אני לא בודק,..
אורי: יודע כבר עברית?
משה: כן, כן, באתי וזה וזה.. עם שגיעות אבל... עמוס ברנדשטטר, עמוס ברנדשטטר, כשאני באתי לכדורי, אני אספר לך אח"כ, צחק על העברית שלי. כן, אח"כ היה כבר מישהו להחליף אתו מילה, מחשבה. טוב, הוא אומר לי, מחר בבוקר אתה תלך לעבוד, אתה עולה חדש, אתה צריך, הלו מה יש לך חצי לירה? אז אני אומר לו, יש כבר ארבעים ושבע גרוש, אין לי כבר חצי לירה. אז הוא אומר לי טוב, אתה תלך לעבוד בפרדס איפה שאוספים פרי. אתה תאסוף פרי, המחיר הוא 25 אגורות ליום, אתה תקבל שלושים , משום שבזה מקבלים עוד חמש אגורות יותר, והיה שלא יהיה קשה לך לעבוד, תוכל לעבוד כמה פעמים באותו הפרדס, כי הפרדס הזה רק עכשיו מתחיל לקטוף את הפרי. (זה היה בינואר)., יופי. מחר בבוקר, הוא עשה לי ארוחת בוקר, הוא נתן לי אוכל לעבודה, אוכל איתי לשדה, לעבודה והוא הסביר לי איפה שאני צריך ללכת לעבודה בפרדס, זה היה מאחורי הצריף, איפה שהוא גר, קילומטר, היה צריך לחצות את הפרדס וזה. בסדר, אני בא לעבודה, אני עובד, שואלים אותי אם אני רוצה מחר לבוא, אמרתי למה לא?! מה אתה עולה חדש אתה לא עייף מעבודה קשה כזו אמרתי, אני מוכן להמשיך לעבוד, טוב, אתה רוצה לעבוד עד הסוף, אמרתי למה לא, להסתובב בלי עבודה יותר טוב?! טוב, תעבוד פה חודש ימים, אנחנו עכשיו התחלנו לקטוף והקטיף ייקח חודש ימים. זה פרדס גדול, אנחנו עכשיו קוטפים את האשכוליות אח"כ את השמוטי ואח"כ את זה, יש כל החודש עבודה. יופי, היו הבוקסות האלה הגדולות, הכפולות, זה היה כבד, עבדתי, איתי עבד תימני אחד, אני אומר לך אני התביישתי ממנו, כזה צוציק, כמו השולחן( השולחן בסלון בעת הראיון) איך זהוא סחב ארגז, על הכתף, בלי עגלה ורץ וזה, משהו יוצא מן הכלל. טוב, עבדנו חודש ימים, עשינו את הסיכום, הרווחתי יפה, איזה שמונה לירות, אכלתי במטבח הפועלים, על החשבון, שילמתי להם. ואני מחליט לזוב את המושבה. מדוע? אני לא חיפשתי, אם אני כבר בודק, אז אני לא חיפשתי להיות פועל פרדס, אני רציתי חקלאות, רציתי חקלאות, אז אומר לי החבר שלי פייברלה, תראה, פה אין חקלאות מגוונת, פה יש רק פרדסנות, אם אתה רוצה חקלאות ממש, זה לא באזור הזה. היה לי חבר טוב, אח"כ מצאתי חברים בני עירי, אחד נתן לי את הכתובת של השני וככה כבר לא הייתי לגמרי בלי, בלי זה.. אחרי שהוא עבד בבניי, תפסן, אני בא אליו ואני אומר לו, שמוליק, אני באתי, הייתי אצל פייברלה וסיכמנו שאני עוזב את המושבה והולכים לעיר, אז מה זה מושבה ועיר, אז אני אומר לו, פייברלה הסביר לי דבר כזה, פה אתה מרוויח בסבלות, שלושים אגורות, בעבודות אחרות שלא קבלנויות, תרוויח שמונה עשר, תרוויח עשרים אגורות, עכשיו אל אותו המאמץ אתה יכול לעבוד בבניין בתל אביב תרוויח 50 אגורות ביום, אז אתה מכפיל את ההכנסה שלך במידה ויהיה לך עבודה. אז הוא אומר לי אתה צודק ואני אומר לו שמוליק תראה, אני לא מתכוון להישאר פועל בניין, אני רוצה רק תקופה מסויימץ, שנה,שנתיים אני יודע? לעבור את העסק הזה וללכת ממש להתיישבות, אז הוא אומר לי, גם אני כמוך רציתי ללכת להתיישבות אבל נשארתי הוא אומר, נכנסתי כמו התולעת לחזרת. אמרתי לו מה התחלתי לעבודף ועבדתי ואני עובד כל הזמן ואז אמרתי, מתי? איפה? נשארתי פה. 

משה: עשה שותפות...
אורי" עם יעקובלה?
משה: עם יעקובלה. ודוד האבא שלו, עליו השלום, עבר ליעקובלה הרבה, אני לא עזרתי כלום. עזר ליעקובלה הרבה, זאת אומרת עזר לשניהם. וזה הצליח והיה הכל טוב ויפה. באה התחשבנות של ההכנסה והוצאה, הוא דורש ממנו, שמונים לירות, אז זה היה לירות, שמונים לירות נוסף על החשבון. אז ההוא אומר לו למה? אומר, מה זאת אומרת? אבא שלי עבד, אבא שלי עזר לי ואני נסעתי פה ואני נסעתי שמה, זה הכל. לא היה לא דובים ולא יער, הוא סיפר לי את הסיפור ואני ואמר לו, תגיד ליעקובלה שהוא רוצה עוד שמונים לירות, תן לו עוד שמונים לירות ותן לו יריקה בפנים ותגמור אתו. אז הרווחת פחות משמונים לירות, יורם חשב שהוא משתגע, מדוע מגיע לו שמונים לירות, אני לא עשיתי חשבון של שעות עבודה מתי אני קמתי באמצע הלילה להעביר קו, או אני לא עשיתי חשבון שקניתי זה וזה, והוא עושה חשבון? זה לא מגיע לו, דוד עזר בסדר אבל בגלל זה שהוא עזר מגיע לו _____ אני לא ביקשתי ממנו שיעזור לי, יפה מאוד והוא היה אומר לי אבא, בן לך תפתח את המים אז לא הייתי פותח את המים או היה אומר לי בן לך תראה איך שהפועלים שמה בעבודה ודוד הלך וגם אני הלכתי, אלה דברים שלא מדברים עליהם. גמרו, הוא נתן לו שמונים, זאת אומרת הוא לא נתן לו, יעקובלה לקח לו.
אורי: כן, כן. 
משה: הוא אפילו לא שאל אותו. שילמו ובסוף היום אומר לו, אתה חייב לי שמונים לירות, אז הוא אומר לו לא...
אורי: עושה לו עם האצבע.
משה: כן, ויעקובלה אומר לו, בסדר, אתה לא תתעשר מזה ואני לא התרושש מזה אבל טוב לדעת,טוב לדעת. מספר שנים הוא בא מציע לו עוד פעם עסקת בצל. אז הוא אומר לו, שאני אדע שאני התעשר, שאני יהיה רוטשילד, אני לא רוצה להסתכל על הפרצוף שלך. תעשה לך מה שאתה רוצה מה שהיה שוב פעם חלקה על יד חלקה, יורם כבר לא היה הצעיר, אותו הקטן, יורם כבר נהיה מומחה לגידול ירקות והוא התעשר כי הוא היה הנהג של האוטו הציבורי שלנו, הוא פשוט, הוא ידע שיורם ישמור על זה מכיוום שהוא איש השדה, איש עבודה והמ אכפת לו שיש לו הכנסה נוספת אז הוא אומר לו אתה כועס עליי? אזהוא אומר לו בטח, בטח שאני כועס עלייך, מה אתה רוצה שאני לאאזכור את זה, לקחת אצלי שמונים לירות, אז היה אצלי שמונים לירות, שמונים מיליון לירות, אז לא היה לי פרוטה, אז מה?!
אורי: ומה עושה עכשיו יעקובלה?
משה: יעקובלה יש לו, הוא הפסיק לעבוד במועצה, בהובלת ילדים והם פתחו, הוא וכמה בחורים, פתחו קואופרטיב להובלה.
אורי: והולך להם טוב?
משה: אינני יודע, אני חושבשזה בסדר, אם הוא ממשיך וכבר לא שנה, זה כבר כמה שנים..
אורי: טוב מוישה אנחנו.......

אורי: קסטה מספר שלוש. משה קוך ממשיך את הסיפור שלו, הו עכשיו הגיע לתל אביב.
משה: באתי לת"א, גרתי אצל חבר, חבר טוב, גרתי אצל משפחה של חבר, חבר טוב ואני מחפש עבודה. הלכתי ללשכה, לשכת העבודה בתל-אביב וזאת הייתה לשכת פועלי בניין, פועלי בניין, המזכיר של הלשכה הזו קראו לו טרוצקי, טרוצקי, למה קראו לו טרוצקי, הוא היה בדיוק, הפנים שלו, הזקן שלו היה דומה מאוד לטרוצקי, טוב, הוא היה בן אדם נחמד, חביבי, אני מגיע אליו הוא מקדים אותי בשאלה, כן חבר, מה רצונך? אז אני משטח לפניו את המצב שלי ואני אומר לו, אני רוצה לעבוד, אני צריך פרנסה, אני צריך קיום, אני בודד כאן, אני רוצה גם לעזור להורים. אז הוא אומר טוב, תראה, חכה פה כמה דקות, ישנם פה קבלנים שמחפשים פועלים, אתה אומר לי שאתה בכלל לא מבין בעבודת בניין, ככה הוא אומר לי. אז אני אומר לו לא, לא עבדתי בבניין, אני חודש בארץ, או חמישה שבועות בארץ, עבודה שלי הייתה בפרדס, בפרי טוב, טוב, חכה הוא אומר לי, חיכיתי, אחרי איזה רבע שעה, עשרים רגע, נכנס בן אדם, צעיר, צעיר וטרוצקי אומר לי, זהו הקבלן שהוא מחפש פועלים, אם תהיה פועל טוב תוכל לעבוד אצלו בלי גבול, בסדר, אז אני אומר לו מה נקרא פועל טוב, אני לא פועל בניין אני לא יודע. הוא אומר, פועל טוב זה נקרא, שלא תתעצל ותבצע את העבודה מה שנותנים לך. יגידו לך מה לעשות ותעשה. אז אני אומר לו בסדר,. הקבלן הזה נותן לי כתובת לאן להגיע לעבודה מחר בבוקר, מחר בבוקר אני צריך להיות ליד הבניין בשבע וחצי בבוקר. הכתובת הייתה ת"א רחוב שטנת מספר שלוש, אני יודע, לא זוכר בדיוק את המספר אבל זה היה ההתחלה. רחוב שטנת זה היה רחוב קטן, קטן שרק התחיל להקים בניינים, בניין, אחד עמד כמעט גמור אבל עוד לא היו דיירים בו, ואני מחפש את מספר שלוש, עוד לא היה ממסופר. היה שלט על הבניין, רחוב שטנת אבל עוד לא היה ממוספר. אני ראיתי איך שהפועלים יורדים מהעגלה, אי אפשר היה להגיע לשמה בנסיעה משום שהחול היה עד הנה, הכל טבע בחול. אני מגיע אני רואה, הוא אמר לי סימן, הבית יש רק, הוא אומר עמודים, רק גמרו לצקת את הרגליים ושמה תבוא ותחכה. השעה, הגעתי בדיוק, שבע וחצי ובינתיים לא רואים אף אחד. בערך בשמונה בא פמליה שלמה, איזה עשרה אנשים ירדו מהעגלה שהובילה להם מלט, ואני עומד ומחכה ואני מסתכל והם מסתכלים עליי ואני רואה שהקבלן מצביע עליי, מראה עליי. טוב, בוקר טוב, שלום, באת, בסדר. טוב משה בוא נראה לך מה לעשות. אני הולך, אלכס הקבלן קורא לי ואומר בוא משה, אני הולך אתו והוא מראה לי, אתה תפנה את כל הקרשים ואת כל הלוחות, מה שמסביב לבניין, אנחנו צריכים עכשיו על העמודים האלה לצקת את הרצפה, לצקת את הרצפה, תפנה את המקום שאפשר יהיה לגשת לעבודה, טוב, לך לעבודה. התחלתי, התחלתי לפנות, פיניתי את העצים, זה לקח אצלי איזה שלוש שעות, אני לבדי, אף אחד לא עזר לי, ואני לבדי והיו שמ עצים בכל מיני מידות כן, קצרים, ארוכים, עבים, דקים, קרשים, לוחות, אני בתור זה שהייתי בהכשרה ועבדתי במנסרות ידעתי שהסדר בעצים הוא קודם כל, כל אחד במידה שלו צריך להיות מונח, עובי אחיד, אורך אחיד, רוחב אחיד, עצים זה לא יהיה בסדר אם אני אשים קרש של שער על חמש על יד לוח של חמש עשרה על שתים עשרה.
אורי: עשית סדר.
משה: ואני כל סוג עץ שמתי לחוד ואני גמרתי ואני ניגש, והם שמה מסתובבים, מיישרים, עושים וגם מגיע חומר כל הזמן, חול, מלט, חצץ, מכינים ליציקה. ואני בא לאלכס ואני אומר לו שמע אדוני, אז הוא ואמר לי, אל תגיד לי אדון, אנחנו חברי הסתדרות, אני לא קבלן פרטי, אנחנו קבוצת חברים שאנחנו עובדים בשותפות, אתה כאן לא תקבל יום עבודה רגיל שמקובל בלשכה, זה 35 שבועות היה יום עבודה, אתה תקבל חצי לירה ליום, כל ליל חמישי יש תשלום, כמה ימים שעבדת בשבוע, אתה מקבל בעד זה חצי לירה ואח"כ כשנגמור את הבניין נעשה חשבון, יגיע לך עודף תקבל, לא יגיע לך תיתן חזרה. (אורי צוחק) הוא אומר לי אל תפחד, לא תיתן חזרה, כי הרווח הוא יותר מחצי לירה ליום. 
אורי: השיתף.
משה: השתיף, שותף, ממש שותף. תשמע, ואני עובד, אחרי שגמרתי לאסוף את העצים האלה ולמיין אותם והכל אז אני רואה שהם ביניהם מסתדדים שמה, אני לא מכרי את השותפים, לא יודע מי זה שמה, פתאום קורא לי אחד, משה בוא הנה. ניגשתי, הוא אומר לי, אני יוסף, אני שותף בקבוצה הזו, עשית לנו עבודה יפה מאוד, חסכת לנו הרבה מאוד, אומנם עבדת רק שלוש שעות אבל הרווחת את יום העבודה שלך, אז אני אומר לו, אני יכול ללכת הביתה? אז הוא מתחיל לצחוק, מתגלגל מצחוק, אחרי שלוש שעות הולכים הביתה, חכה אנחנו עוד ניתן לך משהו לעשות, עוד תעשה. טוב נתנו לי שמה אני יודע, ליישר חול יחד עם כולם שמה עם כל הפועלים שעבדו אצלם והמשכתי את זה, המשכתי את היום, גמרנו וחזרתי הביתה. חזרה כבר הלכתי עם כולם, חזרה בבוקר, באתי לבד, אחרי העבודה בערב, חזרנו כולם לאותו עגלה איפה שכולם נסו, עד לדרך שיש כביש ואוטו מגיע לשמה, שמה נסעתי הביתה. אני גרתי אז איפה שהחבר הז איפה שבאתי מרעננה לתל אביב. אני בא הביתה, הוא היה תפסן, אני בא הביתה והוא שואל אותי איך עבדת? ומה עשית? ואני מספר, אז הוא אורמ לי, בטח, יש מישהו שעושה סדר בעצים, מפנה, מפנה, אומרים לו לפנות הוא מנה אבל לעשות סדר בעצים וכל זה, זה לא מקובל. אתה רוצה שאני יעשה לך סדר, תן לי יום עבודה, אני אמיין לך את העצים אני יעשה לך מה שתרצה. במסגרת של יום עבודה ואתה עשית את כל הטבעת ואת כל הרצפה, הלו הוא מחר בבוקר ניגש ולוקח את העץ בלי כל כאב ראש ועושה., למה שלא יהיה מבסוט. הוא שואל אותי, מי הקבלן? אז אני אומר לו, קבוצת בילו, קבוצת בילו, הם קראו לעצמם קבוצת בילו, הוא אומר, יש לך מזל, יש לך מזל, הם הקבוצה הגדולה בהסתדרות, להם יש גם טייחים, הם מתחילים בניין וגומרים עם המפתח, ככה הם את הכל מבצעים, חשמל, נגרות, הכל. אז הייתי מבסוט, נפלתי לכתובת טובה. מידי פעם הייתי פוגש את טרוצקי, טרוצקי היה שואל אותי, נו משה, תגיד לי, טוב להיות חלוץ. אז אני אומר לו מה זה נקרא טוב, הכל טוב, הכל בסדר. לפני היה כלל אחד, את זה למדתי בצבא, אם לא תבלבל את המוח, זה נקרא בפולנית, ______ אם לא תעשה פה שטיקים אז יהיה בסדר, אבל אם אתה תתחיל, כואב ראש, כואב יד, כואב רגל, אני מחר לא יכול לעבוד, אז יסתכלו עלייך לא בעין טובה ואתה קונה לך שם רע. אז אני החלטת, זהו, אני לא יכול להרשות לעצמי, כמו אחרים, אני ראיתי על הבניינים שמה וזה, אני צריך להמשיך בלי שום חוכמות וככה זה היה. ככה עבדתי אצלם שלושה חודשים רצופים, כמו יום אחד, מלחמת חבש-איטליה ומתחיל להרגיש מצב של חוסר עבודה, משבר בארץ, אומר לי יוסף, הוא היה המרכז של הקבוצה הזו, אומר לי יוסף, תראה, המצב הוא לא טוב, לנו יש שישה בתים, אנחנו גומרים את הבית הזה, עוברים לבית אחר, יש לנו עבודה לשנה תמימה לפחות. אבל הלא טוב הוא שאין לנו אחרי זה עבודה חדשה ויחד עם זה אין כסף, הקבלנים, אלה שבונים את הבתים, זאת אומרת לא אלו שעובדים בבית שעובדים בעבודה, על אלה שמסרו להם את העבודה, אם אין להם כסף הם לא משלמים, ואם הם לא משלמים מה אנחנו נעשה, מאיפה אנחנו ניקח כסף. זה רע הוא אומר אבל בינתיים עובדים, בינתיים משלמים, אל תדאג, אל תדאג, טוב הם עברו, הבנאים עברו בינתיים לבית חדש ואותי העבירו לקבוצת הטייחים.
אורי: לעזור לקבוצת הטייחים.
משה: לעבוד עם קבוצת הטייחים. באותה קבוצה כן, אבל בטייחים, אני בא לשמה בבוקר, זה היה בית אחר באותו רחוב אבל בית אחר. אני בא בבוקר לשמה, מסתובב שמה אחד על הבניין עם זקן כזה, קוראים לו מירקין, מיקרין, הוא עם בגדים מלוכלכים, בגדי עבודה והוא עומד על יד ארגז טית ועושה טית. הוא ואמר לי, אתה כבר יודע, הם כבר ידעו שאני עולה חדש ואני חדש והכל. הוא אומר לי, אתה כבר יודע לעשות טית? אז אני אומר לו כן, במשך הזמן למדתי לעשות טית. הוא אומר לי תראה, טית הוא אחר, סוג אחר, וטית לטייח זה סוג אחר, זה אותו הטית אבל בחומרים שמים קצת פחות זה, קצת יותר זה, פחות מלט, יותר סיד, הוא נותן לי למשל, תשים שני דליים סיד על דלי וחצי מלט וחמישה דליים חול ותערבב ותגיש לי, אני למעלה בקומה השלישית. (אורי צוחק) אני הולך לסדר בשביל למשוך.
אורי: גלגלת.
משה: כן, טוב, הוא עלה ואני בינתיים הכנתי את החומר ועשיתי לו טית, עשיתי מה הוא אמר לי דלי וחצי, אז מה אני עשיתי, זה מה שהוא אמר לי אני עשיתי אבל אני הכנתי תערובת יבשה, אני אמרתי, אני לא מכיר את האדם הזה, הוא יכול לשגע אותי ואני אאבד את עצמי פה ולכן אני צריך להיות מוכן להגיש לו חומר. כמו שאני עומד ועובד עם ____הזה, בא בחור אחר, בא עוד אחד, בא שטרן, קוראים לו שטרן, לא נראה לי טייח, דם לבוש יפה, עגלגל כזה עם בטן, מסתכל עליי אומר, אתה משה? אז אני אומר לו כן. מירקין פה? אני אומר כן. הוא אמר לך איך לעשות את הטית? אני אומר לו כן. נו ואתה כבר עשית? אני אומר לו, הנה אני עושה. הוא בא שם את האצבע בטית, הוא אומר טוב, בדק את השומן שלו, אני יודע, אני לא ידעתי לשם מה הוא בודק, אח"כ שאלתי למה הוא שם את האצבע בטית אז הוא אומר, טוב תמשיך ככה, הוא אומר לי, אם אתה מסוגל, אתה יכול לעשות כמויות יותר גדולות ממה שהוא אמר לך ותעמוד ככה עם הידיים על התחת, הוא יגיד לך טית, תמלא לו שני דליים ותגיש לו, אבל העיקר סיד שיהיה מוכן, בסדר. מילאתי לי, חילקתי את הארגז לשניים, חומר יבש מעורבב וחומר מוכן. אני עמדתי נגיד עם שליש ארגז חומר מוכן  אז הייתי למשוך את החומר היבש והייתי, תמיד היה לי רזרבה. זה לא כי הייתי כל כך מוכשר וכל זה, אני פחדתי מהצעקות על הבניין, איפה אתה, שמעת מבניינים השכנים שבונים, למה לא רואים אותך, נרדמת, תביא מהר זה, תביא זה, אצלי על הבניין לא היו צעקות, לא קראו לי חוץ מאשר משה, משה טית, משה לבנים, גמרנו, לא קראו לי איפה אתה, אתה מתחבא.
אורי: אתה היית חזק.
משה: אבל אורי...
אורי: אבל היית חזק...
משה: אבל אורי, זה עזר לי, לו הייתי כזה צקמק(קטן כזה) לא יכולת לעמוד בזה, בשום אופן. אני אספ לך, הנה אני ממשיך. מה הייתה האהבה הגדולה הזו עליי, מה? מדוע? לא לחינם! זה שעשיתי ארגז טית או זה שהגשתי כוס לבנים, זה עוד לא היה כלום. יש יציקה, יציקה בקומה השנייה, קומה שלישית, אז בנו על פי רוב ארבע קומות ויום יציקה, חציקה זה יום, אם זה גג קטן, אם זה רצפה קטנה, זה יום, לפעמים זה נגמר בשתיים, לפעמיים זה נגמר בשבע, יום, בעד היציקה משלמים בלשכה כך וכך. והם אומרים בלשכה כשהם מזמינים פועלים, מחר יציקה תשלח לי חמישה, תשלח לי שישה פועלים, אבל פועלים ומחר יציקה, אז בלשכה כבר יודעים כמה לשלוח ורושמים שזה פועלים ליציקה. ביציקה היו מקבלים יותר, זה עבודה קשה, לסחוב, אז עוד לא היו המכונות כמו היום, אז היו צריכים לסחוב את הדליים עם החומר והיה מקום קרוב אז היה טוב, אם לא אז היה צריך ללכת וללכת, למה הזמינו הרבה, כדי שיהיה אפשר להביא חומר. אנשים הלכו ברגל עם דליים ביד וסחבו. פתאום, אני כבר הייתי בטית, כבר עבדתי מספר חודשים שמה, פתאום שואלים אותי, אתה מוכן לעבוד במלט? אז אני אומר לו, אני לא מוכן לעבוד בכלום, אני מוכן לעבוד בהכל, מה זאת אומרת אתה תשאל אותי ואני יבחר לי עבודה? מלט, מלט. טוב אתה תגיש את המלט ל...
אורי: תערובת..
משה: תערובת. לא שופך את המלט לתוך המכונה אלא שם את השקית על יד המכונה. קודם שאלת אבל אתה עשית. מה אני עושה? אני לוקח את הקוזלה(?) שמגישים אתה את הלבנים, שם שלוש שקיות מלט, זה מאה וחמישים קילו אם אתה יודע, לוקח אותם ומביא למכונה, מוריד אותם. זה שמקבל את המלט,מסתכל עליי, מה? אתה צוחק, מאה וחמישים קילו, אז אני אומר לו, אני סוחב 30, 25 לבנים, זה מה שהוא אומר לך, שלושה שקיות מלט, שלושה שקיות מלט זה יותר כבד, אבל הגשתי לך, אתה מקבל מלט, אתה מבסוט?! וככה הלכתי מדי פעם עם שלושה שקיות מלט ועמדתי בשקט. הוא היה צריך שלוש שקיות מלט במשך שעה, לפי הקצב של המכונה שמערבבת, מאה וחמישים קילו מלט. גמרתי להביא מלט ואני עומד ככה ומסתכל איך שהמכונה הזו עובדת, שמערבבים וזה, ואנשים מביאים ואני עומד, מתקרב אלכס הקבלן, זה שלקח אותי בלשכה, ונותן לי ככה דחיפה, נו מה אתה עומד, נרדמת? אמרתי לו אני עומד בגלל זה שאני עומד, ככה רואה שאני עומד, לא, לא הוא אומר, למה אתה עומד? אז אני אומר לו, תשאל את זה שעובד במכונה למה אני עומד! אז הוא שאל, למה הוא עומד? תסתכל על המלאי, הוא העביר את כל האוטו, עוד מעט אין לי מקום לעמוד, אז מה אני יגיד לו מלט, מה אני יצעק עליו, מלט, אז הוא עומד. קח טורייה ותמלא דליים, אז אני אומר לו אני לא רוצה, אני לא רוצה. אני הייתי כבר אז פועל אצלם שעבדתי שלושה חודשים, הם הכירו אותי, שמי היה טוב אצלם, אני הכרתי את כל השותפים, את כל הפועלים..
אורי: את כל הקונצים..
משה: כל הקונצים ואת הכל אבל הקונצים לא היו אצלי. בסדר, הייתי מאה אחוז..
אורי: הם עשו קונצים...
משה: תשמע, וקח טורייה ותמלא חול, אז אני אומר לו, אני לא עושה שום דבר, מה אתה חושב לך, הוא צועק לי, אתה תקבל כסף בזה שאתה תעמוד, היום לא תקבל כסף, אני לא רושם לך את יום העבודה. אז אני אומר לו אלכס, אתה תשלם לי יפה, אתה תשלם לי יפה את יום העבודה הזה.  מחר בערב אתה תשלם לי, אז הוא אומר לי לא. מה אני אספר לך אורי אתה לא תאמין לי, הוא התחיל להרגיז אותי, הוא דחף אותי שאני אלך לחול לחומר, כמו שנתן לי דחיפה ככה נתתי לו מתנת יד בפרצוף ועזבתי את העבודה. השעה הייתה שתיים וחצי ואני הולך, על הבניין היה רעש, המולה וזה, אפילו לא שמו לב שאני הולך, שאני זה. בגמר העבודה, עבדו עד מאוחר, עד שגמרו, גמר העבודה, איפה משה? איפה משה? ומלט ברוך השם נשאר עודף אחרי גמר היציקה. שייקח את זה חזרה, שיפנה את המקום,אז זה שעובד על המכונה סיפר את הסיפור, בערב אני הלכתי למשרד שלהם , לברר איפה אני עובד מחר אחרי היציקה, אם אני ממשיך בבניין הזה או בבניין אחר, לא הלכתי לשאול אם אני עובד אצלם או לא. ידעת שאלכס יבקש סליחה, ידעתי את הכל. הכרתי אותם טוב, הוא היה חצן נוראי, אהב לנסוע על האופנוע לבוא לבניין לעשות רעש, להסתובב על הבניינים. הוא בעצמו היה בנאי, אני לא ראיתי אותו מחזיק את הכלים ביד, בזמני הוא לא עבד, רק ככה סידורים, מה פה, מה שם. כפי הנראה שצריכים אחד כזה, לא משנה. אני בא למשרד, הם נהגו לתת בירה לכולם, לכל הפועלים שהיו באים בערב, בירה עם קצת אפונה משהו ככה.
אורי: בוטנים.
משה: כן, מגישים לי כוס בירה, אני שותה, אלכס איננו, אלכס עוד לא בא, הוא בא כל ערב, אלכס איננו. גמרתי לשתות ואני יושב ככה והחברה מדברים, מדברים, אלכס נכנס, באת? אמרתי לו, מה אתה חושב, שאני לא אבוא? אני לא עובד אצלך! אני רק עובד אצלך? יש לכם עו ד שלושה שותפים, ואיפה הטייחים, מה? מה? מה? הם ידעו כבר, אז אני מספר. בא יוסף, זה שאחראי על הבנאים, שהוא בעצמו עומד ועובד כל היום, לא עוזב את פיגום ולוחץ לי את היד ואומר, מצוין, הוא כבר מזמן היה צריך לקבל מתנת יד, אלכס נעלב ויצא. השתרר שקט בחדר והלכנו הביתה. מחר אתה חוזר לבניין הזה איפה שעבדת היום. עכשיו צריך לעשות סולחה בינינו. היום יום רביעי וביום חמישי תשלום, הוא אמר שהוא לא ייתן לי כסף ואני אמרתי לו שהוא כן ייתן לי כסף. טוב, יום חמישי, מתאספים לתשלום, תורי מגיע, אני מתקרב אליו, מוריד לי את הראש, אני אומר לו, אני רוצה כסף, אז הוא אומר לי בעד מה? בעד העבודה מה זה בעד מה? לא עבדת! אם אני לא עבדתי אז אל תיתן לי, אבל אם אני עבדתי תשלם לי. בא בילו, אחד השותפים שזה היה על שמו, הקבוצה, בא בילו ואומר מה יש פה? מה הויכוח?, יש כסף אין כסף אלכס, יש לך זמן להתעסק עם שטויות כאלה. מה יש? אתה תקריא, עזוב את זה וגמרנו, לא הוא אומר, אני לא אתן לו כסף, אז אני אומר, אתה לא תיתן לי כסף, שלום לילה טוב, אז לא קיבלתי היום, יש לי ממה לחיות השבוע. והוא, ברוגז ולא נותן כסף והחברה הפועלים צוחקים עליו, הוא לא ייתן כסף מישהו אחר ייתן, אצלו החשבונות. העיקר, אחד החברים שמה, אני שכחתי כבר את השמות של הקבוצה, אמר לו תשמע, אל תעשה את זה, אתה התנהגת לא טוב עם אחד הפועלים הטובים ביותר בלשכה בתל אביב, כל הקבלנים ששומעים עליו מוכנים לתת לו עוד 20 אגורות ביום, להחזיק פועל כזה, זה ברכה. ותפסיק עם השטויות ותיתן לו את הכסף ותבקש ממנו סליחה. בילו זה היה הכי מבוגר ביניהם. אז ההוא אומר מה? כסף שאני אתן לו? זה לא שלי, זה של כולנו אבל אני אבקש סליחה ממנו, ממנו? לא! כמעט הוציא לי את השיניים, שאני אבקש סליחה ממנו. יופי, כל השבוע הוא לא ראה אותי, הוא בא לבניין הוא לא מסתכל עליי, לא מסתכל עליו, עוברים וכלום, יום חמישי, שוב פעם כמו הקודם כמו תמיד בא תורי אני ניגש לקחת את הכסף אז הוא מוציא את הרשימה, מגיע לך בעד שבועיים ומגיע לך בעד אותו היום שלא עבדת, כולם קיבלו עוד 25 גרוש אתה מקבל 25 גרוש, זאת אומרת שאתה מקבל בעד אותו היום 75 גרוש ואתה תזכור, אני זוכר. אתה רוצה שאני יחזור על זה? לא, לא. חודש ימים לא דיברנו חוץ מה שבתשלום (בעת קבלת הכסף בימי חמישי). אח"כ הוא ניגש אליי, הייתה הזדמנות שהוא היה צריך משהו שאני יעשה לו, אז הוא ניגש אליי ואומר לי, נו, מה, אני אומר לו נו מה, אתה רואה, אני ממשיך ואתה ממשיך, מה שקרה קרה, זה קורה אצל בני אדם ואם קרה לי שנפל עליי באותו הבניין פועל עמד למעלה ואני הגשתי לו דליי טית והוא טעה, במקום לקחת את הדלי המלא ולתלות את הדלי הריק הזה, אז הוא עשה פעולה הפוכה ואני עומד ומחכה לדליים והדלי על הראש ואני הצלחתי ברגע אחרון לקפוץ הצידה ולא קרה לי שום דבר, אז אתה היית משלם לי פיצויים? שלם לי בעד כל השקיות האלה שאני סחבתי, על חשבות זה אני עמדתי, וזה אסור לי?! אתה יכול להגיד לי שזה אסור לי?! לא, לא, לא, טוב תמשיך, ומאז אנחנו היינו ידידים, הוא דיבר עליי תחת מטפחת משי, הוא לא הרים את הקול, היה בא לבניין היה עושה רעש, אליי הוא דיבר. טוב, גמרנו את התקופה הזו של הבניין והם, מה אתה חושב. 
אורי: כמה זמן עבדת בבניין בתל אביב?
משה: שישה חודשים.
אורי: ואח"כ?  
משה: אח"כ עבדתי בנמל יפו. 
אורי: איך הגעת לנמל?
משה: עכשיו אני מתקרב לספר לך. בארץ נמשך המשבר, תנועת הבניין כמעט נפסקת, חוץ נגיד סולל בונה או קבל נחים גדולים שיש להם חוזים, בתי מלון אני יודע? המשבר בבניין גדול, מפטרים פועלים, אנשים מסתובבים. איתי על הבניין הזה עבד פועל ותיק. שהוא היה אז, אם אני הייתי כמה חודשים בארץ הוא שלושים שנה בארץ, זה אצלי היה נראה, אני יודע? עולם, משהו נצחי, והוא אומר לי, אתה רואה, אני שבור ורצוץ, שלושים שנות עבודת בניין, יש לי איזה חולה בבית, יש לי ארבע ילדים, ביום שאני לא עובד, אין לי לחם בבית, למה אתה חושב אני ממשיך לעבוד? טרוצקי מרחם עליי, הוא יודע את המצב שלי שהוא לא  יכול לקחת אותי מהעבודה. אני מבין הבודדים שהלשכה לוקחת את זה בחשבון. אני אומר לך משה, ככה הוא אומר לי, תברח מזה, אתה היום בן אדם צעיר, בן אדם בכל כוחותייך,אתה מבזבז את הכוחות האלה על הבניין. לא יהיה לך שום דבר מזה. תעבוד עשר שנים גם אם תהיה בעל מקצוע בבניין והכל, זאת עבודה קשה ולא יהיה לך שום דבר תתגייס למשטרה, תלך לחפש עבודות בבית חרושת, בפקידות, בניין תברח. בערב, אנחנו הברשאים(?) שהיינו בת"א, היה איתי אריה רוזנקראץ אתה זוכר אותו? אתה הכרת אותו? לא?, אריה גם כן היה פועל בניין, גם כן עבד בבנין. אריה לא רצה לעבוד, באופן מיוחד בבניין, אבל לא הייתה ברירה וצריכים להתקיים. והיו עוד כמה חברים שהיו עובדים בבניין והיינו מתאספים ערב, ערב מדברים על המצב. הם אמרו לי, מה אתה רוצה? אתה עובד, אתה מקבל את הכסף שבוע מידי שבוע, אומר לי אריה, אני כבר לא קיבלתי חודש ימים כסף, אומר זה ישלי עוד עבודה שבוע ימים ואני מפוטר, זה אומר בכלל תוהו והו בבנין 
אורי: איזה שנה זה? 
משה: 35.
אורי: עכשיו מבחינת בחורות? חיי חברה, בחורות, בחורים, ריקודים, שמחה?
משה: מה זאת אומרת?
אורי: רק עבדתם או שהיה לכם חיי חברה.
משה: איזה חיי חברה, אנחנו כל יום היינו נפגשים בערב, בשבתות והיינו מבלים יחד. 
אורי: ובחורות היו?
משה: בחרות? אלו שהיו נשואים היו להם בחרות .
אורי: ואלה שלא?
משה: אלה שלא אז לא, אז אין.
אורי: ולא נפגשו רווקים, רווקות.
משה: לא, תראה, רווקים היו חברים. למשל אני הייתי ידוע שיש לי חברה, כן. אני לא יכולתי לבוא לבחורה, לחבק אותה ולהגיד לה, בואי איתי לישון.
משה: אבל בינתיים.
אורי: אנחנו לא הגענו למצב שכזה ש... לא, לא, היינו חברים טובים אבל זה היה קורקט איך שאומרים. לא, אנחנו היינו בסדר. טוב מבחינה הזו אי אפשר...
אורי:  זאת אומרת שמרת אמונים.
משה: שמרתי אמונים מאה אחוז, מאה אחוז.
אורי: תמשיך.  
משה: ...וישובים ומדברים, מתאספים ערב, ערב כל פעם. ואחרי הסיפור הזה שהבחור הזה שעבד על הבניין כל כך הרבה שנים. אדם עם שיער לבן, צנום כזה, איפה הוא? הוא לקח לבנה ביד, אז לבנה שקלה יותר ממנו. זה השפיע עליי, בצורה לא רגילה. ואני סיפרתי להם את זה באותו הערב שדיברתי אתם. ואני על פרשת דרכים ואני לא יודע מה לעשות. אני אומנם שמונה חודשים בארץ, לא ניסיתי שום דבר, היו לי רעיונות של התיישבות וזה אבל יום רודף יום ואין מתי, המרכז החקלאי אם אתה לא הולך במשל ששת הימים האלה של שבוע העבודה אתה לא יכול. אתה עובד בבניין ביום שישי עד השעה שתים עשרה-אחת, אתה מגיע למשרד החקלאי, הוא סגור. אין מתי, אין. לקחת יום באופן מיוחד היה חבל. היה חבל. אני רוצה להגיד לך, ההורים שלי, כמו שהיה להם המצב שלהם, הם התנגדו שאני אשלח להם מידי פעם, אבל אני כמה פעמים במשך התקופה הזו שהייתי בתל אביב, הייתי שולח מידי פעם איזה סכום כסף. התולעת הזו שהוא הכניס בי, קודחת. ערב אחד אני אומר לחברה. מה יהיה? מה יהיה? איזה עתיד יש לנו בבניין? קם אחד יש לנו ואומר, איזה עתיד יש בכלל בארץ? עובדים, מי מדבר על העתיד, אתה יודע מה שיהיה בעוד שנים, היום המחצב שלך הוא כזה, אז אתה צריך אותו לנצל, מחר מה שיהיה אז נראה. זה שוב פעם, אני שוב פעם לא יודע מה לעשות, זה השיחה של האיש, של הבחור הזה, היא שיתקה אותי, היא הרחיקה אותי מהעיר, היא הרחיקה אותי מהבניין לגמרי. ואני הולך ללשכה, לטרוצקי, ואני אומר לו, טרוצקי תשמע, אני גמרתי עם הבניין. אז הוא אומר לי, משוגע, מה אתה עובד היום? זה יכול להגיד מישהו שהוא שבוע, שבועיים לא עובד, אבל אתה עובד, אתה עובד, יש לך עוד, יש לכם עוד חמישה בניינים לא התחלתם לחפור את הנישות. מה אתה מפחד? ואני מספר לו את הסיפור של גרשון, והאיש הזה. אז הוא אומר, או, אתה מדבר איתי על גרשון, זה ספר, זה אנציקלופדיה, זה היה צריך היה ללכת להיות רופא ולא פול בניין, אז הוא לא רצה ללמוד, חזר מהאוניברסיטה בירושלים והלך לתל אביב לעבוד בבניין, לבנות את הארץ. עכשיו, נכון, הוא גמר את הכוחות שלו ומצבו קשה. אתה צריך לדעת שלפני שלושים שנה לא היה יום עבודה קבועה, יום, יום, שנה שלמה וכל זה. יום כן יום לא, יום כן, עשרה ימים לא, אל תשכח הוא אומר, והשנים עוברות ומגיעים כאלה שיש, כאלה הרבה הוא אומר. שבשבילנו זה בעיה בכלל בתנועת העבודה ולא רק בבניין, לך לעבודה הוא אומר לי, מה אתה רוצה? הלא, הם ישתגעו בלעדייך. אז אני אומר לו תשמע, אני בבניין יותר לא אעבוד. אני חוזר לעבודה אליהם בגלל זה שאתה רוצה שאני ימשיך לעבוד אצלך, אבל אני לא אמשיך לא אצלם ולא אצל אף אחד, אני לא רוצה בניין. מה אתה רוצה? אני אתן לך עבודה ניסיונית, אם אתה תעבוד במקום העבודה הזה אז מה אני יגיד לך, הוא אומר, זה יהיה משהו כביר. מה? בנמל, נמל יפו. אני ידעתי מה זה נמל יפו כמו שאני ודע מה שנעשה במרס. אז אני אומר לו, טוב, שיהיה נמל יפו, ננסה. אז הוא אומר, תשמע, זה לא המרד שלי, אני לא מטפל בדברים האלה, אני בתור איש בלשכה אז אני יודע מה שיש פה, מחפשים פועלים יהודים שיתגייסו לעבודות בנמל. בודדים שנרשמים בלשכה, באים וחוזרים, עובדים כמה שעות וחוזרים הביתה, עובדים יום וחוזרים הביתה, מה עושים? לוקחים קיבוצניקים, אנשי גבעת השלושה ואנשים משמה, מהסביבה, מסביבת תל אביב, הם עובדים בנמל, הם בוכים, אבל אין להם ברירה  הקיבוץ מסדר אותם. ובקיבוץ באים ואומרים לנו דחילק, עזבו אותנו, אבל אנחנו רוצים כיבוש עבודה. הוא אומר לי, אתה תהיה מוכן לזה, לתא מספר אחת, ואם עוד אתה תוכל הוא אומר, להשפיע על החברים שלך, בתוך החברים שלך עוד שניים שלושה, כי שמה עבדו בקבוצות, אז יהיה לכם גן עדן. תרוויחו טוב, כי גם הרוויחו מצוין, אני תכף יספר לך, ואז אתם תהוו יחידה שלמה, פועלים עבריים בנמל ואם אתם תתמידו, אז אתם תימשכו אליכם עוד ועוד. טוב, אני בינתיים חוזר לבניין ואני בינתיים מחפש שותפים לעבודה. מתוך החברים שאנחנו התאספנו כל ערב, הצלחתי להשפיע על אחד
אורי: דבר...
משה: אני הצלחתי עם אחד, אחד שהיה איתי בהכשרה בחו"ל ואנחנו מידי פעם היינו עובדים יחד ואני הכרתי את הבחור הזה, את הרצון שלו בעבודה ואת היכולת שלו בעבודה ובגלל זה פניתי אליו והוא הסכים, הוא הסתובב הרבה זמן בחוסר עבודה. הוא היה רווק, הייתה לו חברה, החברה הזו עבדה בקופת חולים והיא כמעט והיא החזיקה אותו, גם כן וורשאית בחורה נהדרת. לא יודע, אני כבר מזמן לא שמעתי. טוב, אנחנו כבר שניים ואני רוצה ארבע ואני מוכרח להשיג את הארבע. אני נפגש עם חברי הקיבוץ שהייתי אתם בהכשרה בוילנה ואני אומר להם, שמעו, דבר כזה וכזה, מוכנים?  אחת נתן לי את הסכמתו במקום, השני קצת היסס, אחרי כמה ימים קיבלתי את הסכמתו. פה בינתיים אני עובד וזה הכל נעשה בחשאי, רק בידיעתו של טרוצקי, ואני בא לטרוצקי ואומר לו, אנחנו ארבע, אנחנו רביעייה, אומר, זה חתום? אני אומר, זה חתום! תביא אותם. אנחנו באים והוא מפגיש אותנו עם בחור בשם פיני, הוא עבד בנמל בחברת יפו, פרי הדר. הוא אומר לנו, תשמעו חברה, זה שאתם מסכימים, זה רצונכם החופשי, זה אתם הולכים לעבוד בנמל אתם יודעים, אבל מה זה עבודה בנמל אתם לא יודעים. אז בואו אני יגיד לכם, אל תחשבו שאתם תלקקו דבש, עם בניין זה קשה אז זה פי מאה קשה, אבל הקושי הזה הוא אחר, מהו הקושי? אתם צריכים להיות בנמל, עשרים וארבע שעות ביממה, למה? כי מגיע אונייה, מתחילים אותה לפרוק, תלוי מי הם הפורקים, נגיד יש פורקים מקצועיים, על פי רוב זה היה ככה. אבל זה נמל יפו, אתם רואים, אתם תראו, במשך היום מגיעים פועלים חדשים, חורנים, מי חורן והם מתייצבים לעבודה ומחפשים עבודה בנמל וראש הנמל הוא אנגלי, אתם תראו מחר מה נקרא קבלת פועלים בנמל. אורי, ראינו את זה התעלפנו, עומדות שתי שורות אחת מול השנייה, באים שני ערבים, עם קורבצים(?) ביד והאנגלי עומד וקובע, זה לעבודה וזה לעבודה, זה לא לעבודה וזה לעבודה. מי שמתקבל לעבודה, מקבל עם הקורבץ מי שלא מתקבל לעבודה בורח אוליהוא יקבל עם השני. וככה מתקבלים כל יום פועלים חדשים, הם לא יכולים לעבוד בנמל, יש בנמל מספיק אנשים אבל זה כבר אנשים ותיקים, יפואים ופה ושם חדשים. עכשיו, אנחנו החברה, רוצים עבודה עברית והיהודים שלנו לא רוצים לעבוד בנמל, אני מסכים אתכם, קשה, אני קם בשמונה לעבודה ובחמש הולך הביתה ואני חופשי, הנמל שיישרף לא אכפת לי. אבל אתם תצטרכו, אם אתם רוצים לעבוד בנמל תצטרכו לבצע את העבודה הזו מתי שהיא ישנה עכשיו אתם לא יכולים עוד לעבוד באונייה, לעבוד באונייה זה מקצוע, לפרוק אונייה צריך לדעת להיות בבטן האונייה וזה. אתם תעבדו בחוץ, אתם תעבדו בפינוי המטען מהאונייה והלאה. אתם תצטרכו להעמיס על המשאיות שיבואו וככה זה יהיה עבודה שלכם. מתי שבאה האונייה, בשתיים בלילה, בחמש לפנות בוקר, באחת בצהרים, אי אפשר לדעת. אבל מה, פרנסה עד הנה, אתם ארבע אנשים אתם תעמיסו, תעמיסו משאית, אז עוד לא היו טראקים(משאיות) כמו היום. תעמיסו שישה טון ברזל על האוטו, יהיה לכם 24 לירות. זאת אומרת כל אחד 6 לירות ואתה יכול לעשות, ברגע שהחומר מונח, ארבעה משאיות כאלה ביום. זאת אומרת אתה מרוויח 24 לירות ביום. באמת מי מרוויח ככה? המנהל הראשי בנמל מרוויח 20 לירות בחודש, אל תחשוב שזה באמת גימיקים כאלה, מתי מגיע האונייה, יש שמגיעות שתי אוניות בבת אחת ויש שלא מגיעה אונייה במשך כל השבוע ויש שמגיעות חמש אוניות ומחכות בתור לפריקה. אז עם יש שתי אוניות מספיק שתי אוניות, אז יש שלושה ימי עבודה מלאים, כי יש עוד קבוצות חוץ מאתנו, ואם יש שלוש אוניות לפריקה אז בוודאי, אם יש אונייה אחת אז זה מתחלק אבל זה תמיד יותר טוב מאשר בבניין, בבניין הכלת עם חצי לירה, שישים אגורות ופה אתה ולך הביתה בממוצע עם 20 לירות ביום, אבל מה, זה לא חיים, מילא, הנישואים אז גם כן, הרווקים בשביל מי אני צריך לדאוג? מה אני צריך לעבוד ככה? נגיד שאני בריא כמו שמשוןהגיבור?! נגיד שכל הברזל הזה, העבודה הקשה הייתה הברזל כי זה היה ארך וזה היה מתנדנד וזה היה מוריד את הכתף, אבל מצאנו פתרון גם לזה, הערבים השתגעו אי שאנחנו עבדנו, השתגעו, עובדים ועובדים, ערב יום כיפור..
אורי: כמה זמן עבדת?
משה: עבדנו שמה, שלושה חודשים. בנמל ביפו עמד באיזה ואדי כזה, במורד כזה והאבק היה שמה אוכל את האדם, עמדו ילדים ערבים עם ארגז קרח וגלגלו את הבקבוקי שתייה שיהיו קרים, בזמן העבודה שמה היה חם, הורדת חבילת ברזל, שתייה, הלכת להעמיס, שתייה..
אורי: מים..
משה: כל הזמן, כל הזמן גלגלו לנו בקבוקים ואנחנו שתינו, הערבים, הם חיו מאתנו, הערבים שתו מהברז מים חמים בוערים ואנחנו שתינו מים קרים....
אורי: איך הסתדרתם עם הערבים?
משה: איך הסתדרנו? תשמע, הכל סיפור. העיקר הרווקים התחילו לקטר, מה? תראה חודש ימים לא ראינו לא סרט, לא ראינו בן אדם, הרווחתי מאה לירות בחודש, זה המון, אני יכול ללכת שנה בלי עבודה. מאה לירות אני יוכל לחיות שנה בלי עבודה. ואני משכתי אותם כמה שרק יכולתי, שבר אותי, היום של ערב יום כיפור וכשאני נשברתי אז הכל נשבר. ובחמש לפנות בוקר, ערב יום כיפור, מגיע אונייה. אונייה איטלקית עם כך וכך טונה ברזל, כך וכך טונה של חומרי בניין וכך, וכך חרסינות וכל מיני דברים ועצים ומאה שוורים מרומניה.. הביאו בשר מרומניה, שוורים, מאה שוורים מרומניה, ובשעה עשר האונייה הייתה מוכנה לפריקה על המזח, מוכנה לפריקה, נכנסים הפורקים בשעה שתים עשרה החומר מתקרב החוצה, לעבוד, המשאיות חיכו, אלה שהיו קודם היו מאושרים, ימלאו אותם מוקדם והם ייסעו הביתה מוקדם עוד יספיקו... אז כבר היו חופשיים אבל את יום הכיפורים אנשים עוד רצו לשמור.כל נדריי וכל זה. ואומר לי נהג אחד, משה, אם תגמור מוקדם תבוא אליי, תבוא אליי, תהיה אורח שלי, תהיה אורח שלנו ביום כיפור, טוב הזמין אותי יפה מאוד. אנחנו עובדים, אנחנו עובדים בקצב לא נורמלי אבל הקצה הוא מרחוק, הוא לא נראה, גמר הפריקה לא נראה, עבדנו, אנשים הלכו מכל נדריי, אנשים חזרו מכל נדריי ואנחנו ממשיכים לעבוד. עבדנו עד למחרת יום כיפור בשעה עשר. אחד הרווקים אומר לי, משה, אין ליעלייך טענות, אתה עובד כמוני, אתה לא מקבל משכורת מיוחדת, אני הסכמתי מרצוני הטוב ללכת לעבודה אבל אני לא מוכן להיות הקורבן בשביל עם ישראל, הוא אומר, אני חלוץ, אני עובד הכל אבל קורבן ממש אני לא מוכן. עכשיו שיבואו אחרים, יתנסו גם אחרים, אני לא בא לעבודה...
אורי: גמר..
משה: הוא גמר כן. אני אמרתי לו תשמע, בוא נמשיך את העבודה עד אחרי החגים. אחרי החגים, עכשיו זה עונת הסתיו, עונת הפרי, לא נשאיר את פיני בצורה כזו, חסר אונים, בוא נמשיך את השבועיים האלה ואחר כך אלוהים גדול, נראה מה שיהיה. בינתיים החברים האלה שאנחנו דנו על המרכז החקלאי נפגשו במרכז החקלאי ושאלו אותם על מקום להתיישבות...
אורי: איזה חברים?
משה: אלה החברים שהיינו נפגשים בתל אביב, החברה הקבועה. אז מתחלה החקירה, מדוע אתם רוצים לעזוב את העיר, מדוע אתם רוצים ללכת להתיישבות, מדוע, מדוע, מדוע. בסוף הוחלט לשלוח אותנו לניסיון בכפר עציון ליד ירושלים, שמה ישנה חברה, קוראים לה חברת אל הר זוהי חברה אמריקאית בהנהלה ישראלית, שמה יקימו בתי הבראה, שמה יהיו מטעים ואלה שינהלו את העסק הזה יתפרנסו מהמטעים. הישראלים שיעבדו שמה הם אלה שיתפרנסו מזה והמשכורות הם יקבלו מהחברה. היה לי ולכולנו מושג על כפר עציון.
אורי: אבל אתם בנמל יפו, איך גמרתם עם נמל יפו? 
משה: אנחנו בינתיים עובדים, אנחנו בינתיים עובדים בנמל, עובדים, אני, אלה לא, הארבע האלה, שניים היינו מהחבורה הזו ושניים מהחבורה שאני צירפתי אותם לעבודה במיוחד לנמל. טוב, עובדים בנמל ופתאום בא אלינו פיני ואומר לנו סוד על האוזן, חברה, תיזהרו, פה מגיעה אונייה בשביל ההגנה ואתם צריכים לפרוק אותה ואתם לא יודעים לפרוק. אני אתן לכם ערבים נאמנים שהם יעבדו אתכם בפריקות האונייה, אונייה לא גדולה, לא הביאה הרבה משא, היא הביאה כמה מאות חביות מלט, חביות מלט ובתוך החביות האלה נשק מפורק, נשק קל, רובים, אקדחים, תחמושת בעיקר. זהירות מרבית. פה אתה מדבר עם אנשים שלא יודעים איך אוכלים את הפריקה, היינו מסתובבים באוניות בזמן הזה כן שאנחנו היינו בנמל אבל לא נגענו במסמר לא, ראינו איך שהם עובדים, רק זה. פיני מה יהיה? אתה יודע שאנחנו לא יודעים את המלאכה הזו, זו מלאכה, זה התמחות, ולהיות בבטן אונייה, העכברים מטיילים על הראש. מה עושים? אין ברירה! הארבע האלה יורדים לבטן האונייה ושמה עובדים כבר ערבים בפירוק, מה אנחנו עושים, אנחנו מתחלקים כל אחד  עומד על יד קבוצת ערבים ורואה איך שהם עובדים, הם עובדים כמו ערבים ואנחנו כמו ערבים לא נעבוד, אנחנו נעבוד כמו שצריך לעבוד, כמו שיהודים עובדים, הוא אומר,אני בטוח, הוא אומר, הוא עוד לא ידע שום דבר, אני בטוח הוא אומר, שאחרי פריקת האונייה הזאת אתם תהיו הפורקים. שומע את זה החבר הזה שהוא לא רוצה להמשיך, אתם תהיו הפורקים ולא נצטרך לסחוב את המשא, את הברזל, את הארגזים, את הזכויות , היו מגיעים זכוכיות של שישה מטר ארגז ואת זה לקחת ככה ולשים את זה על האוטו וחלילה לא ישבר אני נשבע לך אורי , כל תקופת העבודה בנמל, לא נשברה זכוכית אחת, האלה שמקבלים את הזכוכיות, סולל בונה וכל זה שאלו, מה זה? מי עובד בפריקה? מי עובד בהעמסה? סיפור. התחלנו לעבוד באונייה, בפריקה, פתאום קם ערביו ואומר שהוא לא רוצה לעבוד, לא רוצה לעבוד עם יהודים, אתה לא יכול לעשות הרי שום דבר. אז האחראי על העבודה, (הוא קיבל ביד) אז האחראי על העבודה אומר, אתה לא רוצה, (יאללה רוך) יעבדו בלעדייך, הוא שמע, יאללה רוך(בערבית) הוא הוריד את הראש והמשיך, חצי אונייה אנחנו פירקנו אתם, חצי האונייה השניה, זה כבר היה דמדומי יום, הם הלכו ואנחנו נשארנו. זה היה השעה ארבע ומשהו והם הלכו ואנחנו נשארנו ארבע בחורים אנחנו ושישה ערבים אתנו. ואנחנו עובדים כולם, השעה ארבע, יש עוד צי אונייה, החצי אונייה הראשונה לקחה חמש עשרה שעות, כמה החצי אונייה השניה הזו צריכה לערוך? עוד חמש עשרה! ואלה היו איזה עשרים פועלים ואנחנו נשארנו רק עשרה, שישה ערבים ואנחנו ארבע. אנחנו עובדים, אני עבדתי בהכשרה, אני עבדתי בהכשרה בחו"ל בוילנה על הפצפי, פצפי זה היה מגרש ששמה היו גם כן דברים כאלה היו מתקבלים מהרכבת ושמה היו פורקים. פצפי קראו לזה. זה עזר לי הרבה מאוד לדעת פה, זה אין לזה דמיון אבל יש משהו, זה נותן לך איזשהו מחשבה. ואני אומר לחברה שלי, חברה, בוא נתחלק בעבודה, ניתן להם מה שהם רוצים ואנחנו ניקח את מה שאנחנו רוצים. אנחנו ארבע והם שישה, שלא יהיו לנו בעיות עם חלוקת הכספים וכל זה, מה שעבדנו עבדנו. החברה הסכימו והערבים הסכימו, אלה הלכו לצד שלהם והם להם וזהו. חילקנו את האונייה לחצי, שתי חצאים, זאת אומרת, 25 אחוז לנו ו 25 אחוז להם ומה שפורק פורק. התחלנו לפרק ואנחנו מגיעים לחביות המלט, אלה היו על התחתית, אז הגיעה חומרי בניין, זכוכיות, מרצפות, כל מיני, זה היה המון, תנועת הבניין הייתה בארץ גדולה וזה היה, זה מה שהגיע ובנוסף לזה השוורים חיכו ליום, זה כבר לו שלנו, זה מומחיות אחרת לגמרי, הקצבים צריכים להיות נוכחים בזה. מגיעים לחביות ופיני הזהיר אותנו, אמר לנו, חברה, עובדים בזהירות, עובדים בזהירות מרבית, בשעה תשע גמרנו לפרק את החלק שלנו ובשעה שלוש גמרו רק הערבים, שישה פועלים, את החלק שלהם. פה זה קם, זה עבד אצלם והם התחילו להתעסק אתנו, בסדר, ואז התחילו להגיע אלה שמעלים את המשא על האוטומובילים ונוסעים, בזה אין סבלים, יש רק, עומר נגיד מגרש גדול של חביות, ארבע חביות גובה, שתי חביות גובה, יש שתופס את ה.. שכחתי איך קוראים לזה..
אורי: מנוף..
משה: לא מנוף, יש כזה שסוגר את זה.     
אורי: כן.
משה: ...ובא מנוף ושם את זה במקום וממשיך הלאה, עמו שמעמיסי ם את זה על האוטו. פתאום נפתח המנוף וקומה שלמה של ארבע חביות מתפוצצות ונשפך נשק מהחביות האלה..
אורי: זה בחוץ?
משה: זה בחוץ כבר.
אורי: בנמל אבל בחוץ..
משה: לא בחוץ, מחוץ לנמל, זה על מגרש העמסה, מחוץ לשטח של המים, מחוץ לאונייה, זה עומד לא רחוק מזה. אז מה עודים? בנמל הערבים, האנגלים, יראו ובאופן מיוחד צירפו אותנו לעבודה, סכינים, פיני מגיע אלינו ואומר, חברה תסתלקו מהר, פה יהיה שפיכות דמים, הם יעשו מכם קציצות. לא אנחנו לא זזים, מה שיהיה במטען עם יתר המלט אבל אותנו, אנחנו לא זזים מכאן, שיבואו בהמונים שיבואו. אף ערבי לא בא, הם מרחוק עמדו, זעמו אבל לגשת אלינו פחדו, פחדו.

קסטה מספר ארבע.

משה: עכשיו מה עושים עם כל החומר הזה שעומד בנמל והוא מלא סחורה, נשק, בנמל יפו היו כמה שערים, היו כמה שערים , עד שהגיעו האנגלים, הועמס, הספיקו להעמיס את כל המלט שהיה בחוץ ויצא מהנמל, 
אורי: יחד עם החביות השבורות?
משה: בתוך החביות, חביות העמיסו אותם ברור בחוץ. אחרי שקרה דבר כזה, פיני התרוצץ והזמין את כל כלי הרכב שבארץ, שיבואו וייקחו את זה, הלא פיני היה מקשר, פיני היה הכל. בצהרים בערך הגיעה משטרה אנגלית והצבא האנגלי שחנה אני יודע? ואיזשהו מקום ועורכים חיפושים, יורדים לאונייה, האונייה הייתה ריקה, אף חבית לא הייתה. היו שמה, היה שמה מספיק עוד דברים שהערבים פירקו, אבל בעיקר את המלט אנחנו סילקנו. זה לא היה מתוכנן שאנחנו נעבוד על המלט, זה יצא ככה. תוך כדי העבודה כשאנחנו עשינו הסכם עם הערבים זה יצא כך.
אורי: יכל להיות גם הפוך. 
משה: כן, והודות לזה שאנחנו גמרנו עם הערבים איך שגמרנו ואלה שעבדו אתנו עזבו את העבודה, אלה החזיקו את המון הערבים שלא נתנו להם להתפרע, אף ערבי לא זז, ראית אותם שהם עוברים, רק  כלב.
הגיעה המשטרה ואין כלום אין מה לחפש והסחורה הייתה כבר מחולקת בכל הארץ, בכל מיני מקומות ושלום על ישראל. זה היה יום קשה מאוד, אבל ניצחון גדול, ניצחון גדול, אנחנו ממשיכים לעבוד, המשכנו בנמל עד אחרי סוכות, עד אחרי סוכות, אחרי סוכת אמרו החברה דייני, מספיק, חיינו כמו חורנים, אכלנו, עבדנו וזהו. אלה הם החיים, מי שמוכן להמשיך בחיים האלה, בבקשה. זה שעבד איתי בהכשרה, שהיינו יחד בהכשרה בוילנה, הוא עזב את הנמל לא ברצון, לא ברצון, הוא, אני לא יודע מה, הוא לא היה עוזב את העבודה לולא השניים האלו לא היו עוזבים ואני גם כן לולא הקבוצה לולא הייתה מתפרקת, הייתי עובד, הייתי עובד למרות, אי יגיד לך את האמת, למרות זה לא חיים אבל אני ראיתי כאן מקור אחד, מקור שאני יכול להרוויח קצת כסף ואני יכול אח"כ, אחרי שנה עבודה לראות משהו לעשות עם הכסף הזה. זה כסף, זה הרבה כסף. אני יכולתי אז לצאת מהנמל קרוב מ-2000 לירות ובשבילי 2000 לירות אז זה היה הרבה, הרבה כסף ויכולתי משהו מזה לעשות, יכולתי משהו...
אורי: זה הרבה, הרבה כסף.
משה: בשביל חלוץ אחד כמוני, 2000 לירות, בשנת 1935 זה היה המון. אבל אין, אין מה לעשות אז מה שהיה, היה. אני חוזר למרכז החקלאי, זה היה אוקטובר והחברה מדברים, תכלס מה עושים, ללכת לכפר עציון או לא ללכת לכפר עציון.  המרכז החקלאי רוצה תשובה, הם לא צריכים אותנו, מרכז חקלאי מתקיים גם בלעדינו, אז היה שמה אחד שאמר,מה זאת אומר, הם לא צריכים אותנו, מי אמר שהם לא צריכים אותנו. אם לא יהיה להם מתנדבים וזה אז למה המרכז החקלאי? לא משנה הוויכוח, הלכנו למרכז החקלאי והבענו את רצוננו ללכת לכפר עציון, אז לפני שהלכנו לכפר עציון, נסענו לכפר עציון לראות את החיה הזו, מה זה, כפר עציון, בהרי חושך היא נמצאת. יצאנו שלושה חברים משלחת של מומחים לראות את כפר עציון, כמובן שנוסעים לירושלים ומירושלים נוסעים לכפר עציון, כפר עציון אז בזמננו עמדה בדיוק על אם הדרך בין ירושלים לחברון, על הכביש היו שמה שני צריפים, צריף אחד היה שמה נוקטה(אתה יודע מה זה נוקטה) .
אורי:  נקודת משטרה.
ממה: נקודת משטרה, והצריף השני היה נעול, ריק, זה היה של החברה, החברה תל ההר. הם בנו , הקימו את הצריף הזה בשביל האנשים הפועלים שבאים מהעבודה ורוצים לנסוע הביתה שיכנסו עם יש גשם, זה משהו למזג אוויר לא נוח שיכנסו לשם. שמה היו שלושה חדרים, מטבח, שירותים וזהו. אנחנו מגיעים למקום הזה ואין עם מי לדבר, מטבח כמו שאומרים הרי חושך. עכשיו, שם היה מנזר צרפתי, הפועלים שכבר עבדו, שבאו לפנינו, ירושלמים והסביבה שעבדו שמה, גרו, חיו במנזר הזה. ההנהלה שניהלה את העבודות בשטח, התמקמו במנזר.
אורי: היו שמה נזירים?
משה: היו שמה, אני יגיד לך מי שהיה? יצחק שדה, הוא היה המומחה לפתיחת בורות והוא היה מפוצץ אבנים, סלעים. והיה גור אריה, חבר גור אריה ממעלה החמישה, הוא היה המנהל של החברה והיה עוד אחד מנהל העבודה של הנטיות וכל זה. 
אורי: ובמנזר היו נזירים? 
משה: במנזר? לא, לא המנזר היה ריק.  מנזר עצום, עצום, גדול, באנו לשמה לא ידענו לאן ללכת, כל כך הרבה חדרים. מנזר יפה , מבצר, כאלה קירות, כאלה קירות, לא קומות, זה היה מנזר קומה אחת אבל שטח גדול כזה. היה בחושך, חלונות כהים. אנחנו הולכים למעלה מגיעים למנזר, היה לנו מזל שהיה מזג אוויר טוב כי שמה ערפל וחושך, לילה, לא רואים פסיעה אחת. הגענו, מקבלים אינפורמציה על הנעשה, לנו שמה ולמחרת בבוקר יצאנו לשטח לראות את הסביבה וכל זה. מי הוביל אותנו לשטח, השומר הערבי, קראו לו עלי, הוא היה בן מהכפר השכן מכפר עציון, את הכפר הזה קראו חבלה. מה היה כפר השם השני שכחתי. והוא בחור טוב, בחור מצוין נימוסי כזה, הלך אתנו והוביל אותנו עד לגבול של הכפר שלו, כפר עצום בתי חימר הכל.
אורי: חושות. 
משה: כן אבל זה היה יפה, עם חלונות. ואנחנו רואים את האזור ואנחנו רואים את המקורות המים וחוזרים למנזר ועוד מחליפים כמה רעיונות וכמה דברים והולכים לכביש. מהמנזר לכביש היה שמונה קילומטר, היינו צעירים, זה היה בשבילנו שמונה קילומטר כמו לשתות כוס תה. הלכנו, טיילנו, הגענו לצריפון הזה. השירות היה חברוני, או אוטובוס חברוני, או טקסי. היינו שלושה איש עבר טקסי אז היה ____ הלוך וחזור הכביש לא נח רגע, הגענו בטקסי הזה לירושלים ואנחנו עוד הספקנו באותו היום לחזור לתל אביב. נו, אינפורמציה, המרגלים צריכים לדבר. היו חילוקי דעות, היו חילוקי דעות, מה לנו, לעבוד בחפירת בורות, אנחנו צריכים להתמחות בלחפור בור? אנחנו צריכים במה להתמחות? מילא אם אומרים לנו, תיקח סוס ותחרוש ותיטע, זה חלק של החקלאות. אנחנו עוד לא יודעים איזה חקלאים אנחנו נהיה אבל לשבת על ארבע עם פטיש כדי לשבת ככה כל היום ולחפור בור, מי שיודע לחפור, מי שיותר זריז יעשה שני בורות ביום ומי שפחות זריז יעשה בור או אולי עוד משהו והמחיר היה אפסי.  קיבלנו עלינו את הרוב והרוב אמר, הולכים לכפר עציון. בנובמבר, תחילת נובמבר עלינו לכפר עציון.
אורי: איזה שנה?
משה: 1935, התחלתי בבניין  בינואר וגמרתי באוקטובר, מאוקטובר עד נובמבר הסתובבתי ככה ובנובמבר עלינו לכפר עציון, זהו. הייתה אתנו משפחה אחת, משפחת גורפינקל, שושנה בישלה לנו, היא הייתה במטבח...
אורי: איפה הכרת אותם?
משה: הם היו בחבורה שלנו..
אורי: של תל אביב?! 
משה: כן, כן, לא כל כך אבל הם שמעו, זאב שמע שאנחנו עוזבים את תל אביב והולכים לכפר עציון אז הוא ביקש מהממשלה(?) והוא רוצה להצטרך אלינו. צירפנו אותם והם באו אתנו והיא למרות שזה לא היה נכון מצדנו אבל היה מקרה, היא הייתה כבר בהריון ואישה בודדה בדרך זה היה כמו הקבר של רחל, רחל שמה בבית לחם והיא פה בדרך לזה. טוב, אחרי זה הצטרפו שתי רווקות, שבאו והצטרפו לחברים שלהם, אז כבר היו שלוש בחורות, כבר היה להם יותר נעים,שלושה נשים ולא אחת. והם היוו את הבלבוסים 
אורי: והכל במנזר?!
משה: לא, אנחנו גרנו בדרך, בצריף הזה, התמקמנו בצריף. במנזר גרו הפועלים הבודדים, היו שמה פועלים שהיו...
אורי: מה זה בדרך? היה שמה רק צריף אחד?
משה: אמרתי לך נוקטה ואושרי( שמות של המקומות לינה) ואז.. 
אורי: איפה ישנתם?
משה: בצריף...
אורי: ואיפה אכלתם? 
משה: בצריף...
אורי: אז היה צריף גדול!
משה: אמרתי לך, שלושה חדרים, מטבח ושירותים. ואז יצאנו לעבודה, אנחנו עבדנו, כמה ימים ככה בהדרכה של. מנהל העבודה, לא יצחק שדה אלא אחד אחר שם. ביום בהיר אחד בא אליי יצחק בעבודה, מה אני יגד לך שאני הצטיינתי בחפירת הבורות לא, עבדתי קשה על בור, בור אחד ביום, עבדתי קשה, לא יכולתי להוציא עוד תוצרת. בא אליי יצחק שדה ואומר לי, שמע בחור, אני אתן לך עבודה יותר מעניינת, אתה תעבוד בבורות אבל בפטיש. אתה תשעה עשר בורות ביום ולא אחת, אתה צריך הרבה יותר והעבודה יותר מעניינת...
אורי: כמה שקלת?
משה: אז בגיל הזה קרוב למאה.
אורי: היית בן 25...
משה: בן 25 קרוב למאה. 
אורי: קילו?
משה: כן.
אורי: בריא.
משה: מה זאת אומרת בריא, לא הייתה לי בטן, היה לי עורף והיה לי פה והיה לי פה ואני הייתי כמו אלה שרואים בסוריה שמתאגרפים, שנותנים מכות, היה לי גוף אתלטי, אמרו לי, הציעו לי ואני לא. ניצלתי את עצמי מספיק לעבודות קשות וזה, אני עבדתי קשה. טוב אמרתי לו טוב, בסדר, אני מקבל עליי כל עבודה. כל מה שאני לא יודע מה זה אני מקבל אח"כ נראה. ללמחרת יצאנו לעבודה, החברה שלחה לנו משאית, לקחה אותנו מהבית לעבודה והחזירה אותנו חזרה בערב אחרי העבודה. עכשיו אנחנו עומדים בנובמבר, יורד גשם, היום קצר, עננים, ככה אתה הולך אתה מחזיק את הענן ביד, חושך מצרים. מעטים ימי יפים היו. מעטים הימים היו אבל עבדנו, שמה הגשמים כשיורדים אז הם יורדים בכמויות בירושלים, אבל הם קצרים, בא גשם חותך כמה שעות ואחרי כמה שעות יפה, העננים מתפזרים, גמרנו. התחלתי לעבוד בקומפרסור, בפטיש ואני עובד, מה הקושי שבעבודה הזו? מי שלא יודע, מי שלא יכול להשתלט על הקומפרסור על הפטיש שלא יתחיל כי זה עבודה לא קלה. אם אתה לא יודע איך להחזיק את הפטיש וללחוץ על אז זה רועד, זה מרעיד אותך כולך, אם אתה לא יכול להחזיק את הפטיש כמו שצריך אל תתחיל כי אתה יוצא אחרי יום עבודה מפורק, אז בהתחלה הוא הסביר לי את הכל. בהתחלה לא ידעתי על זה להשתלט אז הוא עמד על ידי והוא הדריך אותי....
אורי: הוא היה חזק?
משה: היה חזק, היה חזק, חזק מאוד, אתה לא ראית אצלו שרירים, שרירים, זוג רגליים, היה חזק. הוא הדריך אותי כמה שעות על הפטיש הזה, על הקומפרסור הזה ואני יצאתי מומחה, עבדתי כמעט כל הזמן שהיינו בכפר עציון על הפטיש הזה על הקומפרסור.
אורי: עשית בורות לעצים.
משה: בורות לעצים, מה עשו?
אורי: ומי נטע.
משה: אנחנו היינו בכפר עציון בסך הכל שלושה חודשים, מסיבה אחת ויחידה. ואני מספר לך. ביום בהיר אחד, ניגש אליי יצחק שדה, אנחנו התיידדנו, עקב העבודה הזו התיידדנו, ניגש אליי יצחק שדה.....
אורי: בן כמה הוא היה אז?
משה: הוא היה אז אני חושב בן 40 אני חושב, בן 40 אני חושב, אולי הוא לא, אולי הוא לא, אני יוכל לדעת אצל הבת שלו. אז בא אליי יצחק ואומר לי תשמע, מכל הקבוצה הזו שאתם נמצאים כאן אתה היחידי שיודע מה זה רובה, אתה היחידי יודע מה ה נשק כי היית בצבא, יתר הבחורים לא יודעים כלום. פה עומד להתרחש משהו לא נעים. מה? אני מעוניין לשמוע. הוא אומר, מתקרבת שביתת הנהגים הערביים בירושלים והעסק הזה מאוד לא נעים, אתם חמש עשרה איש, שנים עשר בחורים ושלוש בחורות, אחד שיודע נשק, זה לא פרופורציה, אני רוצה להעביר אתכם למנזר. אני אומר לו, אני בידך מה שאתם מחליטים אנחנו עושים. מנזר במנזר, לגור במנזר זה היה כבר משהו אחר, היינו צריכים לשנות את כל החיים שלנו, את כל הסידורים שלנו והכל. אנחנו מדברים אני מוסר לאנשים את המצב והבחורות התחילו לפחד והיו בחורים שפחדו יותר מאשר הבחורות, למנזר לא רוצים ללכת. זה היה בפברואר, בינתיים מחכים על האות לעבור למנזר, בינתיים מחכים על האות של השביתה, שביתה לא התקיימה, נדחתה השביתה. במרץ אנחנו נפגשים  
פה ושם, אני נוסע לירושלים סידורים פה ושם. נסענו בערב בזמננו היה לנסוע מכפר עציון לירושלים  ובחזרה טיול, לא פחדנו לנסוע עם אוטו מלא ערבים, כן ישבנו בתוכם ולא פחדנו שום דבר. 
אורי: איך דיברת עם הערבים? 
משה: איך דיברתי עם הערבים. סיפור: בנוקטה הזו, שהייתה על ידנו היו שלושה שוטרים, אחת מיצרי ושניים אנגלים. המצרי הזה, אנחנו התקשרנו התיידדנו, אני הייתי נכנס אליו לחדר כשהוא היה בחדר, כשלא היה בפטרול, הם היו מפטרלים ברכיבה, הוא היה שומר על הסוס שלו והשניים היו מסתובבים ברכיבה לפעמים האנגלים היו תורני לפעמים הוא היה תורני, או שהם היו הולכים ערבי אחד ואנגלי או שהם היו הולכים שני אנגלים. הערבי הזה, מצא חן בעיניו העברית, הוא רצה לדעת לדבר עברית ואני רציתי לדעת לדבר ערבית. שניניו היינו מעונינים באותו הדבר ועשינו הסכם. מילה אחת עברית, מילה אחת ערבית. ואיך למדתי, אני כתבתי אני העתקתי הכל, נייר, אורק (מילים בערבית) הוא נייר ואני אורק, כפית, מרגה, זה קובאי. וככה אני רכשתי לי איזה מאתיים מילים ואח"כ התחלנו במשך שלושת החודשים האלה. אח"כ התחלנו לחבר משפטים, אני ברור, הוא לא ידע ואני לא ידעתי אבל אני המשכתי בעצמי, לדבר לעצמי, לקרוא ובזה אני עם הערבים באוטו ידעתי גם לדבר אתם.
אורי: להסתדר.
משה: כן, וככה זה. במרץ בא אליי יצחק ואומר לי, תצטרכו לעזוב את כפר עציון, למה? מתכוננים מאורעות בארץ. מעניין, אז כבר ידעו. ואני לא הבנתי מה זה מאורעות, לא ידעתי מה זה מאורעות ואז כל מי שיהיה פה בדרך, ינוקה, ומי יודע לאן זה ייסחף, לכן כל מי שיש לו אפשרות לעזוב את כפר עציון, יעזוב את כפר עציון, אנחנו נטפל בזה דרך המרכז החקלאי שיעבירו אתכם לאיזשהו מקום בתור קבוצת עבודה, קבוצת עבודה להכשרה. בתור כאלה באתם הנה ובתור כאלה אתם תעזבו את כפר עציון והמרכז החקלאי ידאג לכם, לסדר אתכם. בסוף מרץ עזבנו את כפר עציון והצטערנו, אנחנו שמה השתקענו והתרגלנו לזה והחורף הולך ונגמר ובא הקיץ ויותר נעים בהרים בעבודה, יהיה גם נטיעות וזה. בסוף מרץ העביו אותנו להרצליה לבתי הסוכנות, בהרצליה היו בתי עולים, בתי סוכנות...
אורי: כקבוצה?!
משה: בתור קבוצה, לא בודדים. והלשכה דואגת לנו לעבודה, לשכת העבודה בהרצליה דואגת לנו לעבודה. איזה עבודה? פרדס, פרדס.  עבודות.. , זה היה כבר אביב, עידורים, השקיות. במשך הזמן הזה, תכף בהתחלה בא אליי מנהל, מזכיר לשכת העבודה של הרצליה וקורא לי, ואומר לי תשמע, יש לי אלייך עניין, אני רוצה אתך משהו לשוחח, אני אומר לו בוא נשב, בין האנשים בחדר, בוא נשב, אז הוא אומר לי, לא זה בארבע עיניים, אז אני אומר לו מה יש לך, שזה אני לא הבנתי את זה. אמר, תשמע, מה אתה מפחד, אתה יותר חזק ממני, אל תפחד, הוא אומר לי תשמע, אנחנו בהרצליה, בארץ כבר ידעו את המצב. בתחילת אפריל כבר ידעו את המצב, רק חיכו לרגע שזה יפרוץ. אנחנו מחפשים בן אדם נאמן שיטפל במחסני הנשק שלנו. אני כבר הבנתי מה זה מחסני נשק, תוך כדי השיחות עם יצחק שדה, הוא מידי פעם רמז לי, הגנה וזה, ........ואנחנו זקוקים לאנשים כאלה, אתה בתור חבר בקבוצה מומלץ. אני אומר לו, תראה, אני לא יגיד לך לא, לא אגיד לך לא, אם אתם החלטתם עליי, איך אני יגיד לא. אז הוא אומר לי, טוב, מחר אנחנו נפגשים בלשכה ואנחנו נלך לאיזשהו מקום, מחר אחרי עבודה, בערב, מוקדם, מוקדם בערב. הלכתי ללשכה, פגשתי אותו הוא כבר חיכה לי. לקח אותי לאחד המקומות ומראה לי, פה, קבור הכלב, אתה מכיר משהו? אתה רואה משהו בשטח? אתה מכיר פה משהו? לא, הכל היה עשב, מגודל עם ירק. הוא אומר, אתה דורך על הפתח של המחסן. אני רוצה שבלילה שכולם ישנו( הרצליה עוד הייתה קטנה) כשכולם ישנו וכשהשועלים יללו, שאנחנו נהיה פה ונעבוד, לך הביתה, ניקח אותך הביתה, תאכל, תנוח קצת ובשתים עשרה בלילה אני בא לקחת אותך. המחסן על הכיף כיפאק, בנוי ארבע קירות בטון, תאים, הנשק היה מסודר כל כך יפה. 
אורי: ומה בחורף?
משה: בחורף אני לא יודע, זה היה בטון, זה היה מחוסה אז לא חדר הגשם, אבל ובכל זאת היה הרבה, הרבה נשק עם חלודה, זה משך כפי הנראה הרטיבות מהקירות. הרי זה לא היה מבצר, זה היה עשרה סנטימטר בטון וזהו. אבל זה היה מסודר, חדר מסודר יפה מאוד. מה אתה רוצה שאני אעשה? בוא נתחיל לפרק, להרכיב, לנקות, לעשות, נכין את המחסן, נעבוד, נכין, נביא את המצב למצבו הרגיל שכשנצטרך נוכל לקחת את הרובה ולהשתמש בו. יופי, עבדנו, עבדנו וסידרנו שבוע ימים עבדנו על זה, זה היה הכל בסדר, 
אורי: והקבוצה לא יודעים כלום?!
משה:  יודעים, שני אנשים ידעו. העבודה בהרצליה נגמרת, הם, כל הפועלים הקבועים דורשים את הקיום שלהם ואנחנו נשארים בלי עבודה. הולכים למרכז החקלאי ומספרים להם את הסיפור. אז הם אומרים, אנחנו יודעים יפה מאוד, זה לא חדש לנו, אנחנו דואגים לכם, זה יהיה בסדר, אתם רוצים לעבוד לגליל? מה זה גליל, מה זה רוצים לעבור לגליל? מה זה גליל? אתם רוצים לעבוד בחקלאות? בגליל יש חקלאות! כל מה שאתם רואים זה פרדס, זה גם ירקות אבל בגליל זה חקלאות ממש, פרות, אדמה, חקלאות ממש. התלהבנו, אתם תעברו לכפר תבור, באמצע יוני העבירו אותנו מהרצליה לכפר תבור. זאת אומרת, יותר נכון, אנחנו ארזנו את הפקלח( חפצים) שלנו, אמרנו להרצליה שלום ועברנו לכפר תבור, אז נסענו בשיירות בליווי הצבא והמשטרה האנגלי.....
אורי: מתי זה היה?
משה: זה היה ביוני 1936. 19 באפריל פרצו המאורעות, זה היה ביוני או שבאנו עוד לפני זה, אני חושב שביולי, יולי, 19 באפריל פרצו המאורעות. אני לא יודע, בהרצליה לא שיתפו אותי בשום דבר חוץ מאשר המחסן. גמרנו את העבודה, שלום, יותר לא ראיתי אותו יותר אני לא הלכתי אני לא באתי אני לא שום דבר.

     

 .