זיכרונות        -   	יהושוע לישנסקי		

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

									תמלל ע"י יואב בוקשטיין

אורי: מזיכרונות יהושוע לישנסקי .1968 הוקלטו במטולה.
יהושוע: היום, פסח 1968 ולפי בקשתו של אורי, אני מוכן לספר כמה דברים על מטולה שבא נולדתי.  נולדתי 1905 במטולה, גדלתי בה ולמדתי בה. מה שאני זוכר ממטולה, היו לי בה הרבה חוויות וכמה מהן נשארו בזיכרוני, הבית שלנו היה בית פתוח לרווחה להרבה אנשים, אבא שלי היה מוכתר במטולה הרבה נים. אצלנו בבית התכסנו הרבה מאוד אנשים שבאו לביקור במטולה. אימא שלי הייתה ידועה בתור מכניסת אורחים יוצאת מהכלל, היא בישלה טוב ועשתה מאכלים לכולם והתאימה את עצמה לכל האורחים. הרבה אנשים היו באיםומתאכסנים שמה או מבריאים. אני למדתי במטולה בבית ספר, כאשר גדלתי נזכרו בזיכרוני כמה דברים, אחד הזיכרונות למשל בזמן ההתנפלות של הדרוזים שהיו בהתקפות קרובות אחת לשניה, אני זוכר שבאחד הערבים נשמעו יריות וניתנה הוראה לאסוף את כל הנשים והילדים והצעירים לתוך אחד הבתים שהיה נקרא בית בקמן. הבית הזה היה בנוי מקירות עבים וכפולים וכיפות ושמה התאספו כל אנשי המושבה שלא יכלו להחזיק נשק והיו מתאספים שמה ויושבים שמה עד שיעברו היריות, וככה היה קורה לעיתים קרובות. עוד זכור לי שבזמן המלחמה העולמית שהתחיל העניין עם ניל"י התחילו להתהוות הרבה עניינים במושבה, נודע לנו שמחפשים, נודע לנו שישנה איזה רשת ריגול שנקרה ניל"י ולא ידענו מי המשתתפים ברשת הזו. באחד הימים שיבנו בבית הספר הגיעה למושבה דליזנס רתום עם זוג סוסים יפים וכשיצאנו מהכיפה אמרו שהגיעה למטולה מר אברמזון הזקן ויוסף לישנסקי. אברמזון הזקן נכנס למלון של חיימוביץ ויוסף לישנסקי הגיעה אלינו הביתה. 
אורי: מה הוא היה לישנסקי לכם?
יהושוע: הוא היה אחד מבני המשפחה שגדל אצלנו בתור, עד כמה שידוע לי זה שהוא גדל אצלנו בתור ילד כמה שנים עד שנסע לירושלים ללמוד, אני זוכר אותו היה מחזיק אותי על הידיים בתור ילד. כשיוסף לישנסקי הגיע אלינו הביתה, הוא סיפר שהור נוסע לרגל עסקים לבירות, לדמשק ושאל שמה את אחותי מה היא רוצה שהוא יביא לה בזמן שהוא יחזור, מתנות. יותר הוא לא חזר למטולה, אחרי איזה זמן התברר שמחפשים אותו שהוא אחד מהאנשים שמשתתפים ברשת הריגול . באחד הימים הגיע, האחד הימים נודע לנו שמחפשים אותו בסביבה של מטולה. באותו הזמן אבא שלי לקח את אחי הבכור, ישראל, נסע אתו להכניס אותו לאוניברסיטה של ביירות ללמוד. למחרת שהיינו ברחוב, הילדים, שמענו שאיש אחד ששמו היה שפסל שבא והודיע, אני הלילה יריתי ביוסף לישנסקי על יד ביירות.
אורי: איזה ארגון היה השפסל הזה?
יהושוע: הוא היה מאנשי השומר. כששמענו את הדברים האלה ורצו כל בני המושבה לראות את המקום שהוא ירה בו וחשבנו שנמצא את גופתו שמה, כשעברנו את התנור לצד השני, ניגשנו אל המקום וראינו שלושית של דם והגופה לא נמצאה,באותו הזמן הליטו שהוא נשאר בחיים והוא מסתתר באחת הודאיות ובטח שלפנות ערב או בלילה הוא יחזור למושבה לקבל מזון או לטיפול. ואם הוא יבוא הוא בטח יבוא לבית של משפחת לישנסקי לביקור. והוחלט אז ששני אנשים מאנשי השומר יערבו לו בבית שלנו. הבית בכניסה הראשונה היה חדר גדול והיו שמה שתי ספות, על אחת היה צריך לשכב, אחד פוזנר ועוד אחד ששמו יצא מזיכרוני. אח"כ נודע לי שהוא היה אצלנו בבית ואימא שלי לא ידעה מה לעשות אתו, יתר הדברים בטח ידועים, מה שאימא שלי סיפרה ומה שאחותי סיפרה. עד כמה שידוע לי, שכשאבא שלי חזר מביירות, אמר שאחרי תקופה, כבר אחרי שתלו אותו, לו היה נמצא בבית באותו זמן, היה מסדר שיעבירו אותו להר הדרוזים או שהיהי מחביא אותו ועל ידי זה היה מציל אותו מתליה. זבמן המלחמה העולמית, למרות שהמצב היה קה מאוד ונוסף על כל הבעיות שהיה, חוסר אוכל ולבוש לאנשים, נוספה עוד מכה שהייתה כתובה בתורה, מכת הארבה. אני זוכר שכשהודיעו שהארבה הולך ומתקרב למושבה, האמצעים למלחמה היו פרימיטיביים מאוד, לקחנו כל הילדים, פחים עם מקלות ודפקנו בפחים להבהיל את הארבה שלא ירד על שדות התבואה. כמובן שזה לא עזר הרבה. הארבה ירד, נחת וכרסם את כל מה שמצא. אני זוכר שאת הגזעים של העצים גם כן כרסם, אח"כ כעבור איזה זמן הודיעו שהארבה התיל ביצים בכל הסביבה של המושבה. הצבא הטורקי החליט לעשות עבודת כפייה, ללקט את הביצים מתוך האדמה, לקחו את כל תלמידי בתי הספר ואת כל הנשים והאנשים המבוגרים ויצאו לעבודת איסוף הביצים של הארבה. אספנו את הביצים ולפנות ערב היו מביאים אותם לחצר שלנו, התאספה הר שלם של הביצים של הארבה ואח"כ שפכו על זה נפט והציתו את זה. למרות כל זה עוד נשארו מיליונים של גחלים שהתפתחו מהביצים שלא נאספו, אני זוכר שהם היו הולכים כמו נחל במים, זוחלים ואוכלים כל מה שמצאו בדרכם. 
אורי: מה אתה יודע לגבי הליבה של מטלה בזמן המלחמה?
יהושוע: במטולה היה שלטון צרפתי, אנחנו היינו נתיני לבנון, באחד הימים הודיעו שפרצה מלחמה בין תושבי החלק הדרומי של הלבנון עד, מראש פינה צפונה עד מטולה עם כל הערבים שהתנגדו לשלטון הצרפתי. התחילו מלחמה ביניהם.
אורי: איפה היה הגבול בין הצרפתים והטורקים אז?
יהושוע: הגבול היה על יד ראש פינה. תל חי כפר גלעדי ומטולה היו שייכים לשטח בשיפוטו של הממשל הצרפתי. כשהתחילה המלחמה הגיעה הרבה מאוד צבא למטולה והיו יורים על השטחים של החולה ששמה התרכזו כל הערבים שנלחמו עם הצרפתיים. אנחנו היינו ילדים והיינו עומדים בעמדות של החיילים הצרפתים ומסתכלים איך שהם יורים בשטח של החולה. באחד הימים התגברה ההתקפה של הצרפתים יצאנו מבית ספר ראינו את כל עמק החולה מכוסה בעשן ואחד הילדים אמר: " דם ואש ותימרות עשן" היינו בטוחים שבזה הסתיימה המלחמה בין הצרפתים לערבים.
אורי: מה הערבים  רצו שהם התקיפו את הצרפתים?        
יהושוע: הערבים התנגדו לשלטון הצרפתי והם נלחמו גם עם הנוצרים שהיו בשביבה שמה. אחרי כמה זמן התחלנו פתאום להרגיש שיורים מצד הערבים אל הצרפתים והצרפתי התחילו לסגת, התחילו לסגת, נכנס קצין צרפתי לתוך המושבה והודיעה שכל אנשי המושבה בן רגע מוכרחים לפנות את המקום כדי שלא יהיו קורבנות, לתקופה קצרה לצאת מהמושבה עד שהם יתבססו. התחילה פאניקה, אנשים התחילו לרוץ ולברוח לצד הלבנון, לצד הלבנון, אני תפסתי את הפרד שהיה באורווה, לקחתי את אחי הצעיר על גבי הפרד וברחנו ברכיבה לצד הכפר נבטיה. כל אנשי המושבה יצאו ורק ברחו, אחד לא ידע מהשני, לא אח, לא אבא ידע איפה הבן, לא הבן ידע איפה אבא, רצנו הגענו לפנות ערב לכפר נבטיה. בכפר נבטיה לא מצאנו את בני המשפחה שהם התעכב בדרך, לא ידענו מהם והם לא ידעו מאתנו. שכבנו בכפר נבטיה, הכניסו אותנו לתוך חאן, מקום ששמה אוספים את הבהמות...
אורי: מלון טורקי.
יהושוע: מלון טורקי כזה. קומה אחת שכבנו בחאן הזה, בכינו לא ידענו אחד מהשני וחיכינו לדעת מה יהיה אם אנחנו יכולים לחזור למטולה. בינתיים הודיעו שלא יכולים לחזור כי הערבים התקדמו שם. נשארנו בנבטיה, למחרת הגיעו גם ההורים שלנו, התאספו מכל הכפרים קבוצה אחת גדולה. חלק מהצעירים חזר להגן על המושבה, למרות שהצרפתים ברחו, ויתר הצעירים והזקנים העבירו אותם לצידון על חמורי, ברגל, נסענו עד צידון. בצידון החליטו שאנחנו צריכים לעבור לחיפה. נסענו מצידון לחיפה ושמה פיק"א וכל החברה שמה אספו נתנו לנו מקום להתאכסן ומשם פיזרו את כל האנשים, מי הלך לקרובים שלו, מי הלך למכרים שלו ועברו והתפזרו משמה.. המשפחה שלנו עברה משם לטבריה. בטבריה ההורים שלי הקימו בית מלון על שפת הים.
אורי: מה אתה יודע על אדמת תל חי? איך קראו לה קודם?
יהושוע: לאדמת תל חי קראו קודם תלחה. עד כמה שידוע לי שמה היו כמה משפחות מאנשי מטולה. ביניהם הי אבא שלי מאיר לישנסקי, משפחת גולדברג, יעקב גולדברג ___ גולדברג ועוד כמה משפחות ממטולה. אלה המשיכו לעבד את האדמות שמה כמה שנים בתנאים קשים מאוד, לא יכלו להחזיק מעמד אבל יעקב גולדברג נשאר שמה תקופה ממושכת אחרי שרוב האנשים עזבו. הוא גידל שמה שדרות שתלות של עצים וסידר שמה את השדרה הישנה של עצי האקליפטוס שנשארה עד היום בכניסה לכפר גלעדי. 
אורי: איפה הם גרו כשהם עבדו שם?
יהושוע: הם היו גרים בתוך מערות ובתוך חושות שהיו שמה במקום, 
אורי: אתה זוכר שמות של אנשים שגרו בתוך החושות האלה?
יהושוע: לא      
אורי: את החולה אתה זוכר?
יהושוע: אני זוכר את החולה, היינו נוסעים ממטולה לטבריה והעגלות,ממטולה עד ראש פינה לא היה כביש היינו נוסעים בחורף והיה קשה להגיע. היו מחליטים לפעמים כמה שבועות ממטולה נגיע לטבריה בעגלה. זכור לי גם מקרה אחד שנסענו בעגלה, חזרנו מטבריה ולא יכולנו להגיע לנטולה, בדרך היה חלקה מוצפת במים ובוץ, אי אפשר היה לעבור, החלטנו אז לפרק את העגלה לחלקים, חלקים ולהעביר על הכתף את כל חלקי העגלה, את הקטע שהיה בוצי ואח"כ לחבר שוב פעם לחלקים ולהמשיך. בהחולה גרו בדווים. מצבם היה קשה מאוד, היו מתפרנסים מאריגת מחצלות מקנה הסוף שהיו קוצרים בהחולה. בתוך שלוליות של הבוץ שרצו ג'מוסים, לתעות עננים שלמים של יתושים היו מתעופפים מעל םני הבוץ. הילדים היו הולכים נפוחים מהמלריה שסבלו ממנה. אני גם זוכר שהיינו מובילים מחצלות מהחולה לצמח שהיו מעבירים אח"כ ברכבת. לקחתי ערבי אחד מהחולה לצמח כשהגיע לטבריה התחיל כולו רועד, צמרמורת, שאלתיו, מה קרה לך? הוא אמר: קיבלתי מלריה אני רוצה לחזור מיד להחולה. אמרתי לו בהחולה יש מלריה, הוא אומר לו כשאני רק מגיע לטבריה אני מקבל התקפה של מלריה, בהחולה אני לא סובל מזה. 
אורי: מה אתה יודע על ההתיישבות בגליל העליון?
יהוושע: עד כמה אני זוכר שכשהייתי ילד, נוכחתי תמיד שאצלנו בבית היה בית שהתאכסנו כל העולים החדשים כל החלוצים שהגיעו לעלות להתיישבויות קודם הסתדרו במטולה. אנשי כפר גלעדי לפני שייסדו את כפר גלעדי, גרו במטולה. אני זוכר שהם עלו לכפר גלעדי, לאדמה שהייתה שייכת לאנשי מטולה קודם. תראה פיק"א אז לקחה את האדמות של אנשי המושבה והחליטה לתת להם תמורת האדמה עוד כמה כבשים וכמה פרות ומסרו את השטחים האלה והם הקימו אז צריף על ראש הגבעה במקום עכשיו כפר גלעדי והערבים היו קוראים לצריף הזה, מקום הזה, חשיבה על שם בניין העץ שהיה בנוי שמה.  
אורי: חשיבה מהמילה חשב.
יהושוע: מהמילה חשב. אני זוכר גם שאנשים שהיו אצלנו בבית, שמותיהם לא זכורים לי אבל הם היו האנשים הראשונים שרצו לעשות התיישבות בחמרה, בתל חי והיות והשטחים האלה היו שטחים פראיים ומלאים עצי סדריות והם נשלחו להכין את הקרקע, לעקור את השורשים מהסדריות. היו עובדים כל היום, בערב היו מגיעים אלינו הביתה מתאכסנים אצלנו. אני זוכר שבין האנשים שייסדו את כפר גלעדי היה ישראל גלעדי שהוא גר עם משפחתו אצל אחת ממשפחות האיכרים במושבה , היו גם עוד כמה אנשים כמו בקר, משפחת שוסקין גרה אצל גיס שלי, בן –טוב ומשם הם יצאו לייסד את הקיבוץ.
אורי: איך פטרו את בעיית המים במטולה?
יהושוע: בעיית המים במטולה הייתה משך תקופה די ארוכה, קשה מאוד ועכשיו אפילו אי אפשר לעלות על הדעת איך אפשר היה לחיות בכמות כזאת של מים. אני אספר לכם כמה דברים שפשוט קשה להאמין היום שיכול היה להתקיים. המעיין הקטן שהיה בקרבת המושבה היה מספק כמות קטנה מאוד של מים, היו מובילים את המים על גבי חמורים עם שני ארגזים וארבע פחים על גבי החמור, היו באים למעיין ומחכים כל אחד לתור שלו עד שיכול למלא את הפח מים, היו תמיד מריבות בין האיכרים, זה אמר אני הגעתי ראשון זה אמר אני הגעתי ראשון היו מידי פעם בתוך המים היו גם עלוקות, לא פעם היו נכנסים ועומדים בגרונו של הדם, היה קשה מאוד להוציא אותם. כעבור שנים ניסו להקל את עניין המים, סידרו  תחנת רוח לעלות את המים למושבה וזה היה מעלה כמה קובים מים במשך היום וכשהייתה רוח התחנה הייתה עובדת וכשלא היה רוח לא היה מים. היו תנאים קשים מאוד של מים.
אורי: איפה היה המעיין הזה בדיוק?
יהושוע: המעיין הזה היה בצד המזרחי של ____ הצפוני של המושבה במרחק של איזה קילומטר מהמושבה. 
אורי: מהמים של נחל עיון לא השתמשו איכרי מטולה? הנחל שיוצר אח"כ את התנור.
יהושוע: אלה אל היו מי שתייה, אם היה צריך להעביר קצת מים לשתול כמה שתילים של טבק היו נוסעים בעגלות וממלאים שמה ובחביות מובילים את המים ל... 
אורי: את הבקר היו משקים בנחל הזה?
יהושוע:  את הבקר היו הולכים להשקות בנחל הזה.
אורי: ואת תחנת הקמח בתול הנחל אתם זוכרים?
יהושוע:  כן אני זוכר..
אורי: איך היא הייתה פועלת? 
יהושוע: היה מפל מים שהיה מניע את אבני הרחיים ושמה היו יורדים על גבי חמורים לטחון את החיטה  ומחכים כמה שעות עד שהגיע התור לטחון את ה...
אורי: מי היה בעל התחנה? מי היו העובדים?
יהושוע: העובדים היה..
אורי: לא שמות, אבל יהודים או...
יהושוע: יהודים וערבים, ערבים היו... אז גם לנסוע ובמקרה הרגשתי לא טוב ולא נסעתי. בקשר לדרכים ממטולה לטבריה, רציתי להזכיר שהיה גם מקרים שהיו צריכים לעבור את הודאיות וזה היה סכנת נפשות, זכור לי מקרה אחד שנסעו שתי עגלות ממטולה לטבריה להביא אוכל ואנשי גדוד העבודה בכפר גלעדי מהמשביר בטבריה. באחד הימים נסע גיסי בן דוב, עוד יהודי אחד בשם...   
אורי: איך קראו לבן דוב בימים ההם?
יהושוע: בן דוב קוסטבצקי, גרשון קוסטבצקי , שינה את שמו לבן דוב. נסעו עם יהודי אחד שהיה שמו בירנצוויג, הוא היה אחד ממארגני גדוד העבודה בכפר גלעדי. הם נסעו לטבריה במזג אוויר יפה ובשבת היו צריכים לחזור, חיכינו הרבה זמן והם לא הופיעו, דאגנו להם. לפנות ערב ראינו אותם חוזרים ברגל, שאלנו אותם מעין אתם באים? הם אמרו באנו מהעולם ההוא. מה קרה? סיפרו לנו שבזמן שהם יצאו מטבריה התחיל לרדת גשם שוטף, החליטו שעם שתי עגלות הם לא יוכלו לעבור את הואדי על יד יסוד המעלה שנקרא החרדז'..
אורי: דישון,דישון.
יהושוע: שלא היה עליו גשר ובבוץ לא יכלו לסחוב את שתי העגלות אז החליטו להשאיר עגלה אחת בטבריה ולרתום את שתי הפרדות לעגלה אחת ועל הזוג הראשון ייסע מישהו על גבי הפרד והיתר עם הפרודוקטים יסיעו בעגלה אחת. גיסי ומר אנקלר ישבו בעגלה ובירנצוויג נסע על הזוג הראשון ברכיבה.כשהגיעו לפני החרדז'(נחל הקישון) ראו את המים שהיו בגובה של חצי מטר מעל פני האדמה. הם החליטו שמתנופה אחת יעברו הואדי, כשנכנסו לתוך הואדי, הגיע גל של מים גבוה אשר פגע בהם, בפרדות ובעגלה, סחף אותם לצד מי מרום(?). כשהם מכוסים מם מעל ראשיהם , הצליחו להיחלץ מהעגלות, לשחות, הן ידעו לשחות, שחו לחוף הואדי והבדווים בסביבה ראו את זה, רצו עם חבלים להציל אותם. כשהוציאו אותם, כעבור חצי שעה, ירדו פני המים והפרדות כבר נשארו ללא רוח חיים, פרדה אחת נשארה עוד בחיים, לקחו אותה לייסוד המעלה, טיפלו בה, למחרת מתה. ככה הם ניצלו מטביעה. 
אורי: איך היו היחסים בין האיכרים והפועלים במטולה?
יהושוע: הפועלים, האיכרים הסתכלו על החלוצים, לא רצו להתקרב אליהם הרבה מאוד, אבל זה לא עזר, אחד מהחלוצים ששמו היה גושנסקי, התאהב באחת מבנות המושבה. 
אורי: אבא שלי גם כן היה חלוץ.
יהושוע: ....התאהב באחת מבנות המושבה, ההורים מצאו שזה לא לכבודם שבתם תתחתן עם חלוץ בתור שומר במושבה. היא הייתה מיועדת לאיש אחר מטבריה. אבל הוא בכל אופן אהב אותה מאוד ולחץ עליה שתינשא לו. היא אמרה: אני לא יכולה להמרות את פי ההורים שלי,. באחת השבתות שחזרנו מביקור בתנור(מעיין) שמענו שגושנסקי ירה בבתו של בנסקי, התברר שהבת של בנסקי עם עוד בחורה אחת צפירה פרידמן יצאו לטיול בסביבת המושבה. גושנסקי ניגש אליה, אל חנה בנסקי ואמר: מה היה הסוף, תינשאי לי או לא תינשאי לי?! היא אמרה לו אני לא יכולה להינשא לך כנגד רצונם של הוריי, אותו זמן הוא שלף אקדח וירה בה וירה בעצמו. כשהעבירו אותה הבתה היא חייתה שלושה ימים, הרופאים ציוו להביא קרח, אולי אפשר להציל את חייה. קר במושבה עוד לא היה ושלחו שליח מיוחד לחרמון להביא גוש קרח. היא החזיקה מעמד רק שלושה ימים ונפטרה. אני זוכר שכעבור שבוע ימים אחרי שנקבר גושנסקי בחלקה מחוץ לתחום, באו מהטורקים וביקשו לפתוח בחזרה את הקבר לבדוק את הגופה אם זהו אותו הקליע מאותו האקדח שנמצא על ידו.
אורי: את המעיינות של בין מטולה לבין ראש פינה אתה זוכר?
יהושוע: אני זוכר הרבה מעיינות. בירידה ממטולה לראש פינה המעיין הראשון נקרא: ראעוחינה( בערבית) זו מילה בערבית שאומרת שהנהר משתייה, משיב רוח חיים לכל מי ששותה. 
אורי: איפה הוא נמצא?
יהושוע: הוא נמצא לרגלי כפר גלעדי, לא רחוק מכפר גלעדי באדמות המים של מטולה. 
אורי: לכיוון מטולה? תחת תל הבל?
יהושוע: כן, על יד תל הבל. היו מספרים שהמוצא שלו נמצא בסביבת, צפונית למטולה שמה המעיין, מהראעוחינה נמצא המעיין שנקרא עין דאב בסביבת קריית שמונה היום שזה היה נקרא חלסלס(שם בערבית). המים האלה נקראו עין דאב כי היו צלולים כמו זהב, מים טעימים מאוד לשתייה וקרים. שהיינו נוסעים בעגלות ממטולה לטבריה היינו יורדים להינפש שמה, לשתות, ליהנות מהמים הנקיים והצלולים. אחרי המעיין הזה היו מגיעים למעיין שנקרא ג'חולה(שם בערבית)שמה היה מעיין גדול אשר היו שמה פרחים שצומחים בתוך המים, שושנת המים, הרבה ג'מוסים היו שורצים בתוך המעיין הזה. למעלה מהמעיין הזה היה גם שמה גר ערבי אחד נחמד ששמה היינו נשארים להאכיל את הבהמות ונחים אצל משפחת נאף סובוח היה שמו. ואחרי זה היה המעיין הגדול שהיה נקרא מלחה( בערבית) ומשם היינו מגיעים לייסוד המעלה. בסביבת, על יד המעיין ג'חולה ישנם עד היום עצים דקיקים מאוד אשר יש דעה כי הם עצים מזמן התנך שקיימים עד היום. היה דבר מעניין מאוד שהבדואים היו מקוששים עצים וכל משפחה הייתה שמה מתחת לעצים האלה את חבילת הזרדים שלה וכל אחד לא היה נוגע בחבילה של השני. הם היו מאמינים שהעצים האלה הם עצים עתיקים מאוד והם מימי בריאת העולם ושמה אסור לאחד לשני לקחת משהני אם לא  ייענש מהשמים. היה עוד דבר אחד מעניין מאוד, הם היו תולים בכל שמחה ובאל היו באים ותולים על חתיכת בד סמרטוט קטן על העצים. נגיד העצים היו מקושטים בשלל צבעים של סחבות וסמרטוטים.
אורי:  היו הרבה חולים שמה, כנראה.
יהושוע: כנראה. 
אורי: במקורות הירדן ביקרת?
יהושוע: ביקרתי בכל מקורות הירדן. אחד הדברים היפים שנשאר בזיכרוני זה החצבני, במקורות החצבני. אנחנו היינו נוסעים בעגלה ממטולה לכפרים, היינו עוברים את הכפרים חורבה וקלאה ומקלאה לשדיידה ומשדידה היינו נוסעים לחצבני. על יד מעיינות החצבני יישנה עיירה שהיא נקראה חצביה, עיירה יפה, בנוי יפה מאוד, נקייה למופת. רוב המתיישבים שם היו דרוזים אך ישבו שמה גם כמה משפחות של יהודים, הייתה גם משפחה שנקראת חצבני על שם המקום, יהודית. היינו באים שמה לעיתים קרובות, לעשות פיקניק, בתוך מקורות החצבני הייתה כעין בריכה ענקית, גדולה, מים צלולים, נקיים קרים כקרח ואנשי המקום סידרו בתוך המים האלה סוכות עם ספסלים וכל המבקרים בעיר, חולצים את נעליהם ומבשילים את הבגדים עד הברכיים טובלים את רגליהם בתוך המים יושבים את הספסלים, מביאים את כל צורכי המזון אתם, מכניסים את הבירה, הפירות וכל הדברים לתוך המים שיתקררו ובתוך כמה רגעים היו מתקררים כמו בתוך מקרר חשמלי. הערבים בחוץ היו מסדרים את כל המאכלים שלהם, הקבבים השישליקים עם הערק הזחלווי, היו יושבים ומבלים שמה לשמיעת צלילי הגרמופון לשמיעת השרים הערבים.
אורי: ובבניאס גם כן ביקרת?
יהושוע: ביקרתי גם בבניאס שפעם ראשונה שראיתי את זה הופתעתי לראות את זרם המים האדירים פורצים מתוך רגלי ההר, עם קצף לבן ורעש כזה, על יד זה שכנה העיירה בניאס, עיירה נקייה, מסודרת ומשם עלינו לכלת נמרוד, מבצר כזה שנדהמנו לראות את צורתו. עליי זה עשה רושם כביר לראות איך בלי דרך ובלי כל שביל על קצה ההר התלול, מבנה מבצר כזה ענקי גדול עם אבנים כה גדולות בנויות אחת על השניה וקשה היה לתאר איך הגיעו האבנים האלה שלא נמצאים בכל הסביבה הזאת, איך שנו אותם אחת על השניה. דבר מעניין שראיתי שמה זה שהייתה שמה אבן גדולה ענקית עומדת, חלולה בפנים, עומדת על ארבע עמודים גדולים וכשהיית מכה בה באבן אפשר היה לשמוע את הצליל שלה בכה קילומטרים מרחק מהמקום.
אורי: איפה הייתה האבן הזאת בדיוק? מצד מזרחי של המבצר או מצד הבניאס, מהצד המערבי?
יהושוע: מצד מזרחי, דרומי.
אורי: אחרי מלחמת ששת הימים ביקרת שמה כבר?
יהושוע: לא, עוד לא.  
אורי: תבקר, תהיה לך הפתעה.  
יהושוע: מה יש, איננה?
אורי: למה הייתה האבן בנויה בצורה או למה העמידו את האבן בצורה כזו? האבן החלולה.
יהושוע: הסברה הייתה שזה היה כמעין מכשיר, כמו מכשיר טלפון או מכשיר טלגרף, להודיע על ידי הנקישה באבן הזו, להודיע לכל אנשי הסביבה שהאויב מתקרב להיות מוכן להפתעה או למלחמה.
אורי: בכפרים של המטואלים, בגולן, ביקרת? בעין פי ק למשל?
יהושוע: לא חושב. 
אורי: אתה למדת במקווה?
יהושוע: אני למדתי במקווה אחרי שברחנו ממטולה הוחלט שכמה  מבני המושבה יעברו ללמוד במקווה ישראל.
אורי: זאיזו שנה זה היה?
יהושוע: ב-1920.
אורי: איזה מחזור היית?
יהושוע: מחזור שלישי היו אז תנאים קשים מאוד, אבל למרות זה היינו שבעי רצון מאוד, זה היה בשבילנו דבר שנשאר למזכרת לכל ימי החיים היינו שמה רק כמאתיים בנים. היה ערב רב של כל מיני אנשים מכל קצוות הארץ. קבוצה שלנו שהייתה בני הגליל, נקראו היחסנים שמה, היות שאנחנו היה לנו מושג בחקלאות משהו והיינו תמיד הדוגמא ליתר, היינו גן יחסנים שנשלחנו על ידי פיק"א, בני הברון.  כמה אפיזודות שנשארו בשיכרוני...
אורי: מי היה מנהל אז?
יהושוע: המנהל היה אז קראוזה. היינו שמה קבוצה שלמה של אנשי הגליל והיינו צמיד מסדרים שיהיה שמח. האוכל היה די דל ועני, לפי התנאים של אז. מאכל אחד אשר היו נותנים לנו זה היה נקרא קלבסה, דלעת, שהיו מבשלים אותה בצורה לא כל כך טעימה, עד שאחד התלמידים המציא שיר על הדלעת הזו וכל מי שהיה מופיע לביקור במקווה מאנשי הברון או מהאנשים המיוחסים היינו מתאספים בקבוצה ומכבדים אותם בשיר הזה. כמה מילי זכורות לי מהשיר הזה: 
"מה אנו אוכלים כל הימים (וכל החברה היו עונים)
רק קלבסה"
אורי: גם אצלנו זה היה אותו דבר 
יהושוע: כן 
"לפעמים גם עדשים" , וכולם היו עונים:
 רק קלבסה"
לפני פסח יצא כרוז 
מקווה ישראל צריכה לזוז
רק קלבסה
אוי ילדים אוי פרדים 
לבאות ולצמדים 
אז פנינו לסוכן
צידה לדרך נא הכן 
ישב, יזר, יזן תיקן
נתן קדחת בצלחת
וכולם היו עונים: רק קלבסה.
יהושוע: אני בזמן שלמדתי במקווה התמסרתי מאוד לעבודת גננות, אהבתי מאוד את עבודת הגננות ובשעות הפנאי אני ועוד כמה חברים סירנו לנו מחוץ לבית הספר, בשטח, גינות פרטיות. באחת הגינות שסידרנו, בין הגינות שקיבלו פרסים, קיבלה הגינה שלי פרס, עד היום יש לי פרס, קיבלתי לאות הצטיינות. זה משך אותי מאוד ומאז התחלתי להמשיך להתעניין ולטפל בפרחים. כשגמרתי את לימודי בבית הספר הלכתי להתיישב במושבה מטולה, אבל היות והתנאים שמה היו קשים מאוד ואי אפשר היה להתקיים, עזבתי את המושבה ויצאתי לטבריה וסידרתי שמה משתלה לצמחים ופרחים, בין יתר הדברים שעשיתי בטבריה נטעתי את כל השדרות של קריית שמואל שהיא הוקמה אז. עד היום הם נמצאים שמה. כעבור הרבה זמן עברתי לחיפה וסידרתי גם שמה משתלה ושפרצו המאורעות של 1929 והערבים החריבו לנו את שטח המשתלות שלנו. אח"כ עזבתי את עבודת המשתלות ונכנסתי באופן זמני לעבוד בבניין, היות והתנאים היו קשים מאוד, המשכתי לעבוד בבניין במשך תקופה די ארוכה. וכיום גם אני בבית מטפל בענייני שתילים ופרחים. 
אורי: שמות המורים ממקווה אתה זוכר?
יהושוע: כן אני זוכר את שמות המורים, המורים שלנו היו אליעזר יפה, אורי מנהלל, דוקטור מבשן, מר לוין לגידול עופות, שטילברג לעברית
אורי: לוין, הבן שלו למד איתי. שטילברג היה מורה שלי.
יהושוע: כהן בירקות וגולסמן שעבר לגלותי בנהלל, במשתלה,אוכברג בהר היה יהודי מפריינטה.
אורי: אוכברג דן לימד אתכם?
יהושוע: לא הוא היה אז עובד. אבוקאי ואישתו הייתה מורה לצרפתית, מי היה עוד, והיה בת צבי היה מורה לבוטניקה והמחנכים שלנו היו קליימן, הילל. רציתי גם לספר לכם שהיה מקרה אחרי שחיפשו את יוסף לישנסקי ולא מצאו אותו ושהוא עזב את המקום, התחילו להציק למשפחה שלנו, שימסרו, יגלו איפה הוא נמצא. זכור לי גם מקרה שחסנבק היה בבית אצלנו ובנוכחות כל המשפחה לקחו את אבא שלי והשכיבו אותו על הרצפה והדפו לו את הרגליים עם החגורה של הרובה, חלצו לו את הנעלים והרביצו בו במקל על הרגליים, יחפות והמכות האלה היו נקראות אצל הטורקים, פלקות, ושיגלה איפה הוא ועוד כמה אנשים במושבה הכו אותם בצורה כזו. אח"כ אספו את כולפ והרבה אנשים מאנשי הוועד ואנשי המושבה הנכבדים הוחלט להעביר אותם לדמשק ובין האנשים שהוחלט להעביר אותם היה אבא שלי. היות ולאבא שלי היו קשרים טובים עם הטורקים אז אחד מרי הצבא הטורקים הבכירים הודיע לאנשים שהיו צריכים לשלוח את אבא שלי לדמשק שהם לא יכולים לוותר על אבא שלי שייסע לדמשק , הם צריכים אותו בענייני הטורקים בתוך המושבה שיסדר להם את העניינים אין מי שיסדר לנו וככה אבא שלי ניצל משליחה לדמשק. 
אורי: איך היה היחס של משפחת לישנסקי ליוסף לישנסקי? לפני שתלו אותו ואחרי שתלו אותו.
יהושוע: היחס אצלנו בבית הוא היה כמו בן בית, כמו אחד הבנים, הוא גדל וחונך אצלנו עד כמה שסיפרה לי אימא שלי והאחים שלי המבוגרים כמובן שאחרי שתלו אותו, עד היום אנחנו תמיד חיים במצב של השתתפות בצער ובכאב גדול עד היום.        
?: הוא חושב שאבא שלו היה יחס, אנחנו חושבים שאמו הייתה יחס, זה חילוקי הדעות בינינו...
אורי: נעים לשמוע שאבא שלי היה יחס, כמו שאבא שלי היה לו ראש ויהודי מלומד, בעל... לא היה בכל מטולה .. עוד אחד כזה. למשפחת לישנסקי לקחה בחור שמעט היו כמוהו.. 
?: אני רוצה לראות את אשתך כשאתה היית יושב וקורא ספרים ולא מביא לה את האלף לירות בחודש, אני רוצה לראות אותך. 
יהושוע מה אתה זוכר לגבי אימא שלי? או אם אתה זוכר אותה?
יהושוע: אני זוכר אותה טוב מאוד...
אורי: כמה היא הייתה גדולה ממך גם?
יהושוע: כמה היא גדולה מעטרה? חמש שנים?
אורי: בחמש עשרה שנה היא הייתה גדולה ממך בערך. 
יהושוע: אז כן ב-7 שנים אצלנו תמיד יש הבדל. טוב אז מה אצית ל...?
אורי: אם אתה זוכר אותה?
יהושוע: אני זוכר אותה טוב מאוד שהיא הייתה גננת במטולה, אני זוכר שני דברים שנשארו לי בזיכרוני, שהיא ארגה  מעל הספה שלנו שני שטיחם על יד הקיר עם מלאכים, וזה נשאר לי וזה צמיד היו אומרים, זה עבודה של שרה. וזה תלוי כל הזמן. אני גם זוכר את יום הנישואים שלה. אני זוכר שהמשתה ארך שבעה ימים, הביאו קליזמרים והחתונה הייתה בבית של הפיק"א, של בית קלבריסקי כך נקרא, אולם גדול ורקדו שמה, אני זוכר את הרונדות(סוג של ריקוד) שרקדו שמה.המשפחה, אימא שלי, הכינו אוכל, כיד המלך. 
?:......מדבר היום עכשיו אתה ___ גדול שדודה אמרה __כיכר לחם ודרה יחפה ונתנה לה שמלות יפות, אז היה חכמה, עכשיו בא לך הצ'יק אז את נכנס לבנק ומוציא אותו ___ חמש מאות לירות לחודש, זה תספר לסבתא שלך. גם לא שלוש מאות, שלא תספר לי מעשיות אני יודעת בדיוק את העניינים, נכנס לבנק ____ הוא הולך ומשווה , אין לו בושה בכלל לילד, לבחור הזה. בלי בושה..
אורי: הוא לא השווה, הוא אמר..
?:  __כיכר לחם __ שמלות יפות אז צריכים להגיד שהיום היא צריכה לקבל פרס על זה שהיא ישבה ותפרה לה שמלות יפות ונתנה לה שלא היה חתיכת לחם בבית אפילו חתיכת דורה, והוא נכנס, מוציא צ'יק, הוא מדריך, עולה לאוטובוס ומדבר, מדינת ידראל מפנקת אותו אז הוא יכול לבר כך. על סבתא במטולה שנתנה חתיכת לחם.
אורי: לא, מה זה שייך, זה לא..
?: זה שהוא אומר היא לא עשתה את זה. 
אורי: עשתה מה שהייתה אמורה לעשות כמו שכל..
?: לא, רוב האנשים לא עשו את זה.
אורי: לבניה, לילדיה ככה בדיוק.
?: לא, זה לא נכוו. אז אתה עבדת קשה על כל חצי גרוש שהיא הביאה לך. 
אורי: לי הבנים עולים ואני משלם, בלי להזכיר להם את זה ואני מתכוון לא להזכיר. אנחנו את הסבתא מכירים רק בשם סבתא, לא יותר זה לא הייתה סבתא שלנו, זה לא הייתה סבתא שלנו ולא נדבר על הנושא הזה. 
?: אמך, פינקה אותך נורא. 
אורי: על זה אין ויכוח. לפני מותה על ארז דווי, היא באמת הגיעה לסעוד אותה על מיטתה, עד אז....